Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szép Ernő

LILA ÁKÁC

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-963-9 EPUB
ISBN 978-963-559-964-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1919.
az elektronikus változat az 1976. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Félix Vallotton (1865 – 1925) Cinq heures ou Intimité
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

Elmondom neked, hogy csókoltam meg azt a lányt. Barátom, ott ült az a lány a padon és nevetett: háhh, háhh! kacagott, barátom, át volt téve az egyik lába a másikon, egyedül ült ott, és kacagott, mint a bolond. Az allée-ban ollót játszottak valami kereskedősegédek meg üzleti lányok. Ha ismered azt a játékot. Egyik fától a másikig kergetik egymást, és akit a két fa közt kézzel érinteni tudnak, az a fogó. Az kerget mindenkit, míg ő is meg nem üti valamelyiket. A lányok szaladtak jobbra-balra, mint a csikók, és nagyokat sikoltottak közbe, s a szoknyájuk olyan suhogást és zúgást tett, mint a szél. A fiúk hegyeseket Rittyentettek, kurjongattak, és az automobiltülkölést imitálták szaladás közben. így csinálták: huijjj, juijj, és hallani lehetett, amint a tenyerükkel megcsapják a fa derekát, mert az volt a jele, hogy már célnál vannak, és az ütés rajtuk nem érvényes. És erős lélegzeteiket is hallani lehetett, ahogy a fánál állva maradtak, mint a kutyák heves lehelését hallani kánikulában. A hajukat folyton elzavarták a homlokukból a kezükkel. Mind hajadonfővel voltak ezek a fiúk, nem is láttam a gyepen se sehol kalapot, biztos kalap nélkül jöttek ki a városból. Június vége volt, úgy emlékszem. A diákoknak meg fiatal hivatalnokoknak meg üzletből való fiatalembereknek szokásuk volt hajadonfővel járni a városban nyáron. Ezeknek a fiúknak tarka zsebkendők lógtak a szivarzsebükből, és némelyiknek ezüstóralánc volt a kabátja hajtókáján a gomblyukba fűzve, s lement a szivarzsebbe, s az órájuk, ha volt, az ott állott, és ott ugrált a szivarzseb fenekén. A gomblyukban mindkettőjüknek valami sportjelvényük volt, s egy kékkel futtatott acélgomb, akkora, mint egy krajcár. Valami biciklista-szövetkezetnek a tagjai lehettek. Csak azért, mert az a gomb úgy ragyogott a napon, csak azért jut eszembe, különben nem néztem meg, micsoda jel volt a gombokon. Az a lány meg ott ült egy padon, nézte őket, hogy hogy püfölik egymást, és lecsapta a két talpát a földre, és összeverte a tenyerét, úgy nevetett nekik. Ihh, így nyerített. Volt egy fiú, az, mikor fogó volt, olyanokat adott a lányok hátába, mint egy futball-labda. Ilyenkor az a lány majd leesett a pádról örömében.

Én ott jöttem, és megálltam nézni, hogy ezek hogy játszanak. A botomnak dűltem, és úgy állottam, mint a pisai ferdetorony, és néztem azt a hancúrozó bandát. Nyáron bottal jártam, télen meg bot nélkül. Elmajmoltam másoktól. Azelőtt télen is, nyáron is szoktam botot vinni. De úgy is volt már, hogy se télen, se nyáron nem kellett pálca. Érdekes, hogy az ember mindenben olyan lesz, mint a többiek. Azon a lányon, aki ott ült a padon, fekete selyemalj volt, valami vidéki hangulata volt, olyan új volt, mintha aznap vette volna fel először. A blúza meg fehér volt, olyan semmifehér nyári blúz volt, mintha csak ingujjban ült volna ott. A fején egy egészen lehetetlen szalmakalap volt, egy kis szamárság szalmából, ragyogott, mint a napsütött barna zsindely szokott ragyogni, és egy kis csinált virág volt azon a kalapon körül, árvácska vagy mi, fakó és petyhüdt volt; a művirág is tud hervadni, úgy látszik csak virulni nem tud. A kalapról kis fehér selyemszalag csüngött le, de már sárga volt és össze volt kunkorodva, s az egész szalag meg az egész virágos kis kalap olyan züllött volt, mintha megázott volna, s kihajították volna, s a szeméten száradt volna meg. Félre volt a fején, és úgy nézett a világba: nini, engem meg feltettek ide! Felnyomtak erre a hajra, átszúrtak egy tűt rajtam, nahát itt vagyok!

A könnyű blúzának az ujjai csak könyökig értek, könyöktől cérnakesztyű volt a lány kezén, de csak az egyik kezén ment fel könyökig a kesztyű szára, a másik kezén le volt csuklóig esve. A lábai, barátom, vékonyak voltak, mint egy fiúnak a lábai, az egyik térdig látszott, mert mondom, keresztbe tett lábbal ült ottan. Kurta kis félcipő volt rajta, az ember azt hinné, tényleg, hogy egy nagy késsel elcsapnak a lábfejből egy darabot, hogy az ilyen rövid cipőt fel lehessen venni. Párizs jutott eszembe, hogy ott ezt a vékony lábat néztem. Fekete harisnyája volt, az lehetett selyem is így messziről, lehetett fii d’Ecosse is, amilyennek párját nyolc hatosával adták a Kovács Viktornál. Fekete retikül feküdt a padon a lány mellett, vagyis inkább csak egy nagyobbacska pénztárca fogóval. Az egész nő azon a padon olyan könnyű volt, olyan egy semmi, az ember azt képzelte, hogy ha egy ventillátor ott mellette működésbe jön, úgy elviszi a levegő onnan, mint egy összegyűrt papírszerviettet. És ott nevet, barátom, ott nevet magának, hogy úgy mondjam. Mint az élet! Mint a forrásvíz az erdőben, folyik ugrálva lefelé, s felkacag és felkacag. Mi közöm lehet nekem egy ilyen kis ligeti szeméthez, nem igaz? Hogy jön az emberhez egy ilyen kis, kis, nem is tudom, minek mondjam. Azt hiszed, azért állottam meg, hogy nézzem, vagy hogy őtet néztem? Dehogy, azt a játszó bandát néztem ott. Nem fáradtak el, pirosak voltak, és a lányoknak összevissza volt a hajuk a fejükön, egynek a kontya a nyakába volt esve, és ugrált a nyakára hátul, és a lány folyton hátra kapott a kezével, de sohasem bírta megigazítani, folyton szaladni kellett neki, s mint az őrült olyanokat visított. Tudod, hogy egy asszonynál voltam akkor érdekelve. Azért sétáltam ott aznap is, csak látni akartam, mikor hazamegy a nyári Gerbeaud-ból.

Estefelé volt már, úgy hét után. Persze, még egész világos volt, csak a Kereskedelmi Múzeum lett sárgább, mint amilyen sárga, és nem tudom, az alkonyaitól valami izgatottságot kapnak a sárga falak, és a vörös bádog- tetőre is mintha virulás jött volna vagy mi. A zöld fák meg egyszerre úgy elkomolyodnak, és mintha jobban látszanának a levelek a fákon ilyenkor, legalábbis feltűnnek az embernek külön-külön a levelek. Olyankor a liget egy kicsit megcsendesedik, arról balról a vurstli vásárja meg ott a Kereskedelmi Múzeum előtt a gyermekek zsinatja meg annak a nagy szökőkútnak az erős locsogása, minden úgy halkulva hallik, mintha hó esett volna a hangokra, vagy mintha szordínót tettek volna mindenre. Ugye? Ez a felhőktől lehet, esetleg. Kérlek, leültem arra a padra. Arra, amelyiken az a lány ült. Lekönyököltem a két combomra, és a két tenyeremmel nyomtam az arcomat, és néztem ott a porba magam elé. Azt hihette, hogy gondolkozom valamin, vagy pláne hogy búsulok ott neki. A bánat imponál jobban a nőknek vagy a gondolkozás? Vagy a közöny hat rájuk legjobban? Én különben nem akartam imponálni neki, egyáltalán nem törődtem vele, észreveszi-e, hogy odaültem a padra. A harisnyája egész átlátszó volt, átlátszott a fehér láb; közönséges cérnaharisnya volt, a legolcsóbb vacak, ami kapható. Hintálta az egyik lábát a másikon. A szoknyája alatt egy kis fehér rész világított mindig elő, és nem tudom, téged is úgy izgat az ilyen fehérség a szoknya alatt. Engem pár pillanatig mindig úgy elkábít, akárkié, egy szobalányé is. A fehér alsója lehetett. Köhögött egyet. És megint köhögött éppen úgy, mint az imént. Éhe, hn. Műköhej volt, olyan affektált. Elrúgtam egypár kis kavicsot a lábam elől, mintha nem lett volna nekem mindegy, hogy azok a kavicsok ott vannak-e vagy távolabb húsz centivel. A fiákerek jöttek már a Gerbeaud-tól. Radics piano játszott a kertben, mintha már elfáradt volna. Úgy látszott, az utolsó darabot adja le. Francia valcer volt: Ah, tu ne sauras jamais ... Elment a Freistadtler aranybatárja, elment egy autó meg egy autótaxi meg egy autó, amelyik se nem autó, se nem taxi, mert az autóügynök autója volt, és elmentek a köz- és magánfogatok. Elmentek a közös huszárfőhadnagyok és egyéb főhercegek meg a vezérigazgatók és a többi grófok és a tőzsdeügynökök és más angolok és a közgazdasági szerkesztők és más szellemi arisztokraták meg az orfeumi színészek és egyéb dzsentrigyerekek, az összes hímbabák, azután az összes nőnemű gavallérok, te ismered őket, mindezeket a dzsentriasszonykákat, akiknek nincs uruk meg a lipótiakat, akiknek két uruk van is, és mind a kettő ott van a Gerbeaud-ban, az egyik is meg a másik is, csak egypár heti időköz van köztük és a színésznőket, akiknek csak barát kéne, hogy otthagyják a színházat és a barátnőket, akiknek csak színház kéne, hogy tényleg kapjanak már egy barátot. És a nőket, akiknek színház és barát egyformán kéne meg a hastáncosnőket és egyéb Bécsből leereszkedett nehéz szőkeségeket, akik feltörték a kalapskatulyát, amelyet a Kärtner-strassén vittek a karjukon, a módéit a saját fejükre tették, és a skatulyát eldobták a Kärtner-strassén. Utoljára két kezdő létművésznő jött ki a szép kerti kapun, konflisba ültek, és elzörögtek a többi után. Spóroltak. Le lehettek csúszva.

Már nem játszott a pad előtt az a társaság. A csend meglepett, és felnéztem. Mentek. Kanyarodtak kifelé egy úton a Stefánia felé, a lányok elől, a fiúk hátul. Egymás vállán volt a kezük, és még hallottam, hogy egy Weiner-kuplét zümmögnek együtt, mintha amerikai fiúk lennének. A dadák nyomták a gyerekkocsikat előre, és a bonnok és a cselédek húzták már magukkal a kis médiket és pubikat a diabolókkal és a nagy karikákkal. Az öreg negyvennyolcas gyepellenőr sétált a vastag bottal és kéksárga kar szalagjával a virágágyak közt, még egy bokor alatt is ült valami rongy ember, mint Anonymus, esetleg őneki is kell a reggeli lapokban szerepelni, mint Öngyilkosnak a többi közt az elmúlt éjjelről.

A lánynak a feje felém volt fordítva. Észrevettem. Én is felé fordítottam a fejemet, arra ő elkapta az arcát.

Egy kis grimaszt csinált, láttam. Sőt, röhögni akart. Ali van itt nevetni való? A válla felugrott egypárszor, vinnyogott magában, mert dugdosta a nevetést. Rám ragadt. Elkacagtam magam, kérdem:

- Mit nevet?

De szép volt az az ifjúság, mikor ott ültem a mellett a lány mellett. De szép volt az ifjúság. Milyen keserves volt, milyen stupid volt, milyen téboly volt, te, milyen rémes és milyen szép volt mégis. Csak nevet, barátom. Úgy nevetett, mint a gyerekek szoktak az osztályban az óra alatt, mikor úgy rájuk jön. Ilyen egy taknyos, gondoltam. A bal könyökömmel meglöktem egy kicsit a karját, jobb felől ültem neki tudniillik.

- Mit nevetsz itt, te?

Nem nézett rám.

- Hogy hogy ül itt - azt mondja. - Jó kis hangja volt, olyan új hangja volt, vagy milyen, meglepő. Mint egy csepp eső, mikor az embernek az arcába esik.

- Hogyhogy hogy hogy ülök itt? Hát, hogy üljek? Hogy üljek itt neked?

Nevetett.

- Hogy tegez itt! Hogy jön engem tegezni? - abbahagyta a nevetést; úgy szólt hozzám, hogy azért el volt fordulva közben.

- Te, valami van az orrodon - mondom neki. - Mutasd.

- Semmi köze - azt mondja. - Hogy mer engem tegezni.

- Köszönöm, jól. - Ez egy új találmány volt akkor Pesten - ez a „köszönöm, jól”. A leány úgy tett, mint akinek a méltóságán sérelem esett.

- Itt letegezi az embert, hö - azt mondja, mintha valami harmadikhoz beszélne.

- Nézz már ide.

- Azér’ se.

- Hány éves vagy?

- Elmúltam.

Ez is olyan vicc volt.

- Nem nézel erre? Mondd meg, hány éves vagy.

- Va-agy? Hát te hány vagy? - Úgy tetszett neki, hogy vissza mert tegezni, hogy egyet kacagott utána. Le kellett inteni.

- Ne szemtelenkedj.

- C! - így tett, és idefordult, hogy végigmérjen, feldugta az alsó ajkát, és lenézett a cipőmre. Egész kedves arca volt, szép fehér szín. Ragyogott az orra hegye. Kék szeme volt, fekete haja.

- Elég szép fiú vagy - mondom.

- Mér nem mondta ezt reggel, most már sötét van. - És megint elkapta a fejét. Ezeket a válaszformákat ismertem az éjfél utáni világból. Ez is tudja már a nyelvet!

- Mondd, kérlek, hol szolgálsz?

- Hallja, uram, ha egy pofont akar, csak szóljon - azt mondja, és a szemem közé nézett, de nem állta meg, hogy ne nevessen, és megint a másik oldalra csavarta a fejét.

- Szemtelen vagy. Feltűnően szemtelen vagy. Hogy hívnak?

- Nem szoktam utcán át bemutatkozni.

- Ne oktass, kérlek. Hogy hívnak?

- Ne legyen olyan kíváncsi, hallja, hamar megöregszik.

- Nem mondod meg a neved?

- Mit érdekli magát?

Komoly képet csináltam, mint egy tanfelügyelő.

- Nos, hogy hínak?

- Kérdezze meg tőle.

- Te hülye - mondom, és egy fricskát akartam adni neki. Felkapta az orrát, aztán összehúzta a száját, szemét, és gesztust csinált, mintha szavalni kezdene:

- Jó uram, nem találja, hogy ön túlságosan bizalmas?

- Eredj el innen, ha ilyen buta vagy.

- Eredj el, zéderanda! Saját padja ez talán itt a sligetbe?

Sligetbe! Ez is benne van a műveltségében.

- Hol veszed ezeket a jó dolgokat? Kitől hallottad mondani, hogy sliget.

- Zárdában nevelkedtem, ott hallottam. Mit szól!

- Távozz, édesem, nem lehet veled beszélni - mondom, és fölfelé legyintettem, mint egy herceg, mikor a szabóját kidobja. Tényleg untam ott vívni vele. Mit érdekelt egy ilyen nem tudom micsoda. Csak azért bolondoztam egy kicsit vele, mert untam magamat, és hát, kérlek, elég jó kis bőr volt. Kellemes volt ránézni, csak úgy, mint mondjuk egy narancsra, mikor egyáltalán nincs is narancsra gusztusom. És olyan rossz hangulatban voltam, mikor a Gerbeaud-ból a kocsik elmentek. Úgy el voltam hervadva. Hova menjek?

- Hallja, dinsztelt úr, ne adja a bankot itten. Micsoda beszéd az, hogy távozzak? A saját lakásáról kilökhet, akit akar. Zéderanda. Távozzon maga.

Elrántotta a derekát, felkapta a retiküljét, és a térdére csapta. Kivett egy kis tükröt, hátrahúzta a nyakát, én Is láttam egy kicsit az arca fehérjét a tükörben. Meglöktem a karját. Kiesett a kezéből a tükör. Le a földre. Rózsaszín kaucsukháta volt a kis tükörnek.

- Naa - azt mondja. - Finom egy modora van magának. Vegye fel.

- Most mindjár, vagy még ráérek?

- Azonnal is ráér, édesem.

Nyögve hajoltam le.

- Öö, öreg csontjaim.

- Adja ide! - el akarta kapni.

Olyan bazári kis tükör volt. J betű volt rajta plajbásszal.

- Mi ez itt?

- Kérem, adja vissza a tükröm.

- Előbb mondd meg, micsoda szám ez. Telefonszám? - Egy szám is volt a J alatt.

- Mi köze! - El akarta kapni a tükröt. Odaütöttem a kezére. Csak éppen, hogy csesztem. Megint odakap a tükörhöz. A körmére koppintottam. Elnevettem magam, őbelőle is kifutott. Teli volt a szája nevetéssel. így ment egy kicsit, mintha csak játszani akarnánk. A tükör ragyogott közbe köztünk, a tükör is nevetett.

- Na, ne üssön hát! Adja már ide!

- Ki ez aj, mondd meg.

- Senki se. Dedektív maga?

- Dedektív, igen. Micsoda jé ez itten? Jenő?

- Hogy kitalálta. Csuda esze van!

- Ez meg a Jenő száma. Telefonja is van Jenőnek?

- Mit érdekli az magát. Hallja, adja vissza a tükröt.

- Nesze - mondom. - Nyújtottam. El akarta venni, visszakaptam. Megint:

- Na. Nesze hát. - Nyúlt, elhúztam a kezem. Elrántotta magát, kopogtatott a sarkával a földön, hallgatott, mint aki haragba van. Megint kínáltam a tükröt:

- Na, komolyan. Vedd el. Tessék.

Egy darabig nem reagált, egyszer végre hitt á komoly hangban, odanyúlt. Ráütöttem a keze fejére. Grimaszt csinált.

- Nézze, ne játsszon itt velem.

Felvettem az erszényét, beletettem a tükröt. Egy puff, egy zsebkendő, egy kicsi parfümös tubus, egy korona, meg egypár hatos, egy enyveshát és egy kulcs volt az erszényében.

- Mit nyúlkál a ridikülömbe! - kikapta a kezemből.

- Mutasd azt a képet. Muti.

- Mit akar vele. Fogja. Nézze meg, milyén randa vagyok. - Ideadta az enyveshátat, ő volt rajta meg egy fiú.

- Ez az a J, ez itt melletted?

- Ez. Tetszem magának?

Megnéztem őket. A lány ebben az adjusztírungban volt a képen, ebben a kalapban, ebben a blúzban és ebben a selyemszoknyában, az erszénye a kisujjáról lógott lefelé, az egyik lábával lábujjhegyen állott, befelé nyomott térddel, és a sarkát jól feltartva hátra, mint a divatlapokban állnak a modellek és mint a Dorottya utcán, ott Brachfeld mellett a kirakatban a bundában lefotografált művésznők állnak egy nagy lépcsőn, kicsit önmaguknak dűlve, magosabbaknak tartva magukat, és valami gőgöt és merengést, valami nem idevalót szimulálva, szinte letagadva azonosságukat. De nézni ez a leány olyan őszintén nézett ezen a vacak kis képen, olyan kíváncsian s egy kicsit ijedten, te, olyan valami meglepett ünnepélyességgel, mint a csoportképen néznek az intézeti lányok vidéken, akiket az évzáró ünnepélyen az udvarban fehérben és virágokban lefotografál a helybeli legelső fényírdász. J., tegyük fel, Jenő, ő vékony gyerek volt, keskeny karimájú Garibaldi volt a fejébe hátranyomva. Középen volt a haja kétfelé vasalva. Zsebkendő csüngött a szivarzsebéből, és a gomblyukából neki is lánc ment a szivarzsebébe s szűk duplagallérja volt és csinált csokor ugrott kétfelé a gallérnyílásból, Teréz körúti sikk; igen mély kivágású gigerlimellénye volt és csíkos inge, felvasalt nadrágja és magas sarkú félcipője, s pálcát hajlított a földön maga mellett, olyan vékonyat, hogy elesett volna, ha rá akart volna támaszkodni. Cigarettet is tartott az ujjai közt a pálca felett. Jenő kieresztette a szemét, és eszesen és elszántan próbált előre nézni. Jenő az arca után lehetett szivaros fiú a Jardin de Paris-ban, páholyhoz vezető boy a Royal Vióban vagy liftes a Hungáriában, vagy még jobb esetben színinövendék és a legjobb esetben kezdő moziszínész és egyben ős turfbarát.

- Mit nézi annyit, adja már. Mit szól az arcberendezésemhez? Randa vagyok, nem?

- Csúnyább is lehetnél - mondtam neki, hogy egyszer gyöngéd is legyek.

- Ez egy olyan piszok kép. Adja, tegyem el. Nem szokok enyveshátat Csináltatni. Ez a hólyag akarta, hogy álljak oda vele. De nem fogok rendelni. Tizenkettőt csinálnak két kroncsiér. Levelezőlapra csinálják rá az embert. Azt hiszi, nekem kell levelezőlap evvel a hólyaggal? Még oda is megyek, igaz, megnézem a kirakatban, nem tettek-e ki vele. Majd még mutatom ott vele magam a kirakatba.

- Micsoda fiú ez?

- Eegy.

Ebből értsek.

- Kedves pofája van - mondom.

- C, egy undok. Maga már azt hiszi, van vele valami.

- Nincs vele semmi?

- Frászt.

- Szeret?

- Pesten lenni. - Ez is olyan vicc volt. Szeret... Pesten lenni? - kérdi egy lány a fiútól. Azután, hogy: szeret, egy kis pauza jön, mintha azt kérdezné: Szeret? Vagy ha komolyan kérdezik a nőt: szeret? - arra is rácsapja a nő; Pesten lenni. Szeretek Pesten lenni.

Szerettem a szívhez nyúlni, akárkivel beszélek. Úgy izgatott mindenkinek a szíve, úgy érdekelt, ki kibe van belebukva és ki hogy szenved és ki milyen boldog. Mindenkinek, aki szembejött velem, a mellére néztem, a bal oldalra, ahol a szív van. Vajon mi megy ott végbe? Egyszer, emlékszem, ültem a Kolegerszkiben, és néztem a népet, és a katonazene játszott, és ott képzelődve, mintha minden kabáton és minden blúzon keresztül láttam volna egy nagy szívet, egy szív alakú tüzelő lampiont.

- Nem szeret téged?

- Össze vagyok veszve. Tegnap összevesztem.

- Min vesztetek össze?

Dühös lett.

- Hagyjon már. Mit kérdez!

- Nagyon unalmas vagy. Mér nem felelsz rendesen?

- Mit feleljek itt magának? Kicsoda maga?

- Mér vesztél össze Jenővel?

- Azt hiszi, énvelem olyan könnyen lehet.

- Nem értem. Énrám mondod?

- Á. Az a hólyag. Mert leadtam magam sétálni vele, hát már mingyár...

- Mit mingyár?

- Nézze, édesem, ne faggasson, igen?

- Pssz. Te, mondd meg már a nevedet.

- Hagyjon békémet a nevemmel.

- Hát mást, kérdezek.

-Na?

- Hogy hínak?

Nevetett:

- Nagysád! Úgy hínak, nagysád! Édes nagysád, kérem, legyen szíves... - a kezével előkelő gesztust tett, mintha helyet mutatna egy nagysádnak.

- Te bolond. Mér nem mondod meg a nevedet.

- Nem értem, hogy lehet arra kíváncsi. Nem értem, mit akarnak az embernek a nevétől.

- Én meg nem értem, mér ne mondanád meg, hogy hínak. Egész bátran megmondhatod, úgyis elfelejtem.

- Hagyjon, mit... hagyjon - úgy mondta: chagyjon!

Elfelejtettem közbe mondani, hogy a lámpák meg- gyulladtak már a ligetben. De még elég világos volt. Még jártak is az utakon, kocsik is mentek a Stefánián, a Hermina úton meg valami -hangos népek vonultak, fütyölve és előre-hátra kiabálva egymásnak. Kőművesek vagy kövezők voltak, hazafelé menet. A Gerbeaud mellett a fasorban két omnibuszkocsis léptetett el két nagy dagadt lovon. Az állatokon lógott és hintáit a nehéz szerszám. Egy bokor alatt a füvön szentjánosbogár gyulladt ki.

Megfogtam a lánynak a kezét.

- Mondd, mér vagy ilyen undok?

- Hagyja a kezemet - azt mondja. - Engessen.

- Húzd le ezt a kesztyűt.

- Hát még mit nem.

- Hadd nézzem meg a kezedet.

- Mit akar a kezemtől.

- Meg akarom nézni.

- így nem lássa? Engesse már el.

- Húzd le már, mindig így kéreted magad?

- Ne izéljen. Én már megyek. Hagyja a kezemet.

Megfogtam a másik kezemmel a karját, húzgáltam a kesztyűjét lefelé.

- El fogja szakítani a kesztyűmet. Én nem bánom, megfizeti.

Már lenn volt. Az ölébe dobtam. Tetszett, hogy hűvös a keze. Zongorára való, nyúlánk ujjai voltak.

- Mit nézi, piszkos. Tudom, hogy piszkos.

- A másik tisztább? Add azt, ha az tiszta.

A kisujján vékony aranygyűrű volt, csak annyi, mint mikor a cseresznye szárából kötnek gyűrűt. Egy kicsi hígzöld kő volt benne. Oroszországban szibirszkinek híják ezt a zöld követ.

- Hagyjon már, elmegyek. Engedjen elmenni.

- Manikűröztetni is szoktál?

- Ne nézze már. - Húzta a kezét, visszaengedte. - Tudom, hogy csúnya.

A kiksz még rá volt ragadva a körmeire, és a bőrvágás vékony, aludtvérszín emlékei látszottak egy-két helyen a körmei fölött. Elnevette magát.

- Még csak kétszer lettem manikűrözve. Barátnőm csinálta meg a kezet nekem.

- Ki az a barátnőd?

- Kíváncsi? Az egy artistanő. Nem ismeri? A kaszinóban van.

Nekem tudni kellett, hogy a kaszinó, ahol az ő barátnője van, az nem a Nemzeti Kaszinó, se nem az Országos Kaszinó, se nem a Lipótvárosi Kaszinó, se nem a Józsefvárosi Kaszinó, hanem az egy édes kedves kaszinó, hol nincs se politika, se kötelező öngyilkosság huszonnégy óra múlva a kártyaadósság miatt, ott csak bál van örökösen, zene, dal, szerelem, szeszelés, víg élet, francia világ: Casino De Danse.

- A kaszinóba? Hogy híjják?

- Hédi.

- Hédi?

- Ismeri?

- Nem egy vastag?

- Az, vastag? Sőt, nagyon sikkes alak.

- Fekete haja van.

- Áh. Tiszta vörös. Azelőtt gesztenye volt, most hagyta vörösre festeni.

- Akkor nem tudom.

Hallgattam. Sóhajtanom kellett. Én itt egy Hédiről beszélek, aki vörösre „hagyta” festeni a haját, és akit nem is ismerek, egy ilyen lánnyal, akinek még a nevét sem tudom. És a fejem és az egész napom és az egész mindenem teli van egy nővel, akit most ismertem meg, és akiről csak hallgatni szoktam. Meghallotta, hogy sóhajtok. Erre is volt olyan vicces kérdése:

- Mondja, kegyed talán breteg?

Nem is feleltem neki. Fogtam a kezét, és néztem az aludtvér-csípéseket a körmei sarkában.

- Mit sóhajtozik itten?

- Ásítottam - mondom, és imitáltam egy ásítást, hogy igazoljam magam. - Kérlek, ilyen buta nő mellett - mondom - muszáj ásítani.

El volt fordulva, láttam, hogy elnéz, ö is sóhajtott.

- Hát te mit ásítasz?

- Hagyjon már - azt mondja -, menni akarok.

Kedvetlen volt a hangja. Ki akarta szabadítani a kezét.

- Nem mégy még. ülj csak itt szépen. Mondd már, te mi vagy? Otthon vagy még?

- Naa, bizony isten, engessen.

Odahajolt, hogy a kezét jobban el tudja rántani.

A szalag a kalapjáról az arcomhoz ért. Megkívántam hirtelen a tiszta fehér arcot. Meg fogom ezt a lányt csókolni. Ilyen csóknak a szívemhez semmi köze. Ettől még olyan boldogtalan lehetek, mint egy ház. Csak megcsókolom, aztán hadd menjen.

- Ijj, ne szorítsa a kezem. Ne tartson itt fel, tényleg micsoda eljárás ez, engessen menni.

- Te kígyó még nem is ismerlek, és már el akarsz hagyni?

- Jáj, az ujjam. Fáj, nem hallja? Mi gondol, majd itt ülök magával a ligetbe. Mi vagyok én?

- Én nem tudom, mi vagy. Hát mi a polgári állásod, áruld el már az istenért.

- Mit törődik azzal. Az anyámnak a lánya vagyok.

- Te házilány vagy?

- Úrinő vagyok. Jaj, a kezeeem!

Dobolt egypár taktust a két sarkával a földön.

- Hadd csókoljalak meg.

- Hooogyne.

- Akkor elengedlek. Hajolj ide.

- Sietek!

- No.

- A kezem, hallja, én...

- Hadd csókoljam meg a szádat.

- Inkább ne.

- Nem engeded a szádat megcsókolni?

- Chaagyjon.

- Hát akkor a fogadat. Hadd csókoljam a fogadat.

Végre visszajött a nevetése.

- Fogja, itt van.

Úgy csinált, mintha kivett volna egy fogat a szájából és nyújtotta.

- Ham - bekaptam egy ujját. - Most mind a két keze nálam volt. - Adsz egy csókot? - mondtam úgy, hogy az ajkaim nem értek egymáshoz, mint aki borostyánszipkát tart a fogai közt és beszél.

Kirántotta az ujját a számból, és rázogatta, mintha megégette volna.

- Ni, hogy megharapta. Fene egye meg.

- Boorzasztó.

- Nézzen ide, itt a foga helye.

Hozzáhajoltam, az orrom elé dugta az ujját. Megkaptam a bal kezemmel a derekát, elengedtem a kezét, a másik kezemmel a két orcáját fogtam be, mint egy nagy harapófogóval, és odahúztam a fejét a kalapom alá. Szájon csókoltam. Nem tudta a száját olyan hirtelen összeszorítani, csak a csók alatt éreztem, hogy nyávogva erőlködik, hogy a száját behúzza. Meleg levegő jött az orrából az arcomba. Meg volt csókolva. Elengedtem. Felugrott, elfordult. Visszafordult.

- Disznó.

Képzelheted, mennyire megsértődtem. A szám vizes volt a szájától. Szívélyesen néztem föl rá. A kalapom hátrament a fejemben, úgy hagytam. Megláttam a ligeti tó hídján a világos lámpákat egy sorba mosolyogni. A híd alatt a fényes fekete vízen két hattyú lassan úszott, mintha mindig megállnának. Eltűntek. A fák sötétzöldek lettek. Fenn voltak a csillagok. Villamoscsengetés hallatszott és autópuffogtatás. Éreztem valamit, azt, hogy élek, és ez jó volt. A lány a kalapját ráncigálta a két kezével.

- Itt a bugyellárisod - mondom. - Itt ne hagyd.

- Most már boldog? - olyan dühös volt a szava.

Boldog. Ha ezt a szót hallottam, mindig a szívembe ment a nyilallás, és úgy lettem, mintha szédülnék, de nem a fejem szédül, hanem lejjebb, a lelkemben szédül minden, mint egy kiállítás, ami elkezd forogni s elhomályosodik. Boldog. Direkt mosolyogtam, úgy néztem a lány kalapját. Olybá vehette, hogy büszke vagyok vele szemben, és mulatok rajta. Ha az a nő, az a komoly, az az asszony, akitől semmim sincs, csak egy zűrzavar a gondolatvilágomban, ha ő kérdezné tőlem egyszer, de nem így butaságból, hanem valami nagyon komolyan és úgy, mintha ünnepnap volna, egy kis szalonspiccel, ragyogva vagy sírva, nem tudom, úgy mélyről és messziről és mégis a legközelebbről olyan hanggal, mint a zúgás a kagylókból, ha kérdezné tőlem: boldog vagy?

A Gerbeaud felé néztem, sötét volt, és hallgatott a vasrács, a fák álltak előtte, mint valami nagy szomorú bosnyákok, és a pavilon tetejéről fekete tű mutatott az égre felfelé. Azon vettem magam észre, hogy az a lány ott előttem elkezd vihogni:

- Ni, hogy néz. Báá!

Igaz, ez is itt van. Már nem haragszik. Ebben a lányban annyi nevetés van, mint lé a barackban. Micsoda nő ez itt? Különben nem is érdekel.

- Adja a ridikülömet. Maga marad? Maga tán itt szok hálni?

- Nem haragszol már?

- Mit haragudjak - mondta fölényesen, és félrerántotta a vállát. - Jön vagy marad?

Felálltam, odaadtam neki a kis tasakját.

- Én erre megyek - a Stefánia felé fordult. - Maga merre megy?

- Gyere, sétálj itt velem egy kicsit.

- Mit sétáljak, én nem szoktam itt este sétálni. Mi vagyok én?

Gondoltam, adok egy forintot neki, megérdemli.

- Kell két kroncsi?

- Két kroncsi! - kacagott egyet. - Nekem ne adjon.

- Nem kell pénz? Konflison mehetsz haza.

- Csak tegye el a pénzét, majd jól jön az magának.

- Hát négy kroncsit elveszel?

- Hagyjon engem a pénzével! Jön vagy nem? Én itt nem megyek tovább.

- Gyere már csak az épületig meg vissza. Olyan szép most itt.

- Kikapok otthon.

- Még csak nyolc óra, mit akarsz.

Jött. Elmentünk az öngyilkos előtt. Még meg se moccant azóta, hogy odaült a padra. Ránk se nézett. Két másik padon ült már egy-egy áhítatos esti pár. Az egyik padon a férfi gázember volt, ahogy nevezik. Barna blúza ki volt gombolva, és az ingmelle is nyitva volt, mert nem volt benne gomb. Merengett a nő mellett, és épp egy gázlámpát talált nézni merengésében, és úgy bámulta, mintha a legnagyobb újság volna neki egy ilyen gázlámpa.

- Ott a Műszínkör, ni - mondta a lány. - Ott voltam délután. Milyen egy hülyeségeket adnak ott, kár a pénzér, én mondom magának.

Elnevette magát.

- Most mi jutott eszedbe? Valami darabra gondoltál?

- Olyan hülyeségek. Én nem értem, hogy lehet olyanokat előadni. Mondja, látta maga már Bokori Pistát fellépni?

- Még nem láttam, drágám. Legközelebb megnézem.

- Itt lép fel a Műszínkörbe. Mint jassz és huszár szok kijönni. Hogy mennyi rózsát kap ez a hólyag, mikor kigyön. Úgy tapsolnak, mintha legalábbis egy Sziklai lépne fel, de még ki se nyitotta a pofáját, mind jár ahogy kigyön, olyan tapsolást csinálnak azok a tyúkok, és ott szaladgálnak a viráglányok, a kosár virágokkal. Mondja, jár a Műszínkörbe?

- Én, ritkán.

- Tudja, hogy ott direkt vásárolnak virágot a tyúkok. Húsz vas egy csokor rózsa, és telihajigálják a színpadot, ahogy kezd hátulról gyónni az a majom, és elkezdenek bőgni ottan: Bokorii, Bokorii... Én nem mondom, szép az alakja, és higgye meg, csakis az alakjára buknak, mert a hangja az olyan, mint a handlénak, aki reggel zokog az udvaron minálunk.

- Neked nem tetszett Bokori?

- Frászt.

- Melyik színészre bukol?

- Én nem bukók színészekre. Hallja, olyan hülye nőnek néz engem? Bokori Pistáér’ milyen betegek azok a tyúkok, nahát!

Megint hihh, kiszaladt a jókedve.

- Mondd, egész nap így nevetsz?

- Én? Talán sírjak? Mit sírjak, nem igaz? Én úgyis csak meg fogom ölni magam.

- Mit csiná-álsz?

- Semmit. Én úgyis öngyilkos leszek. Csekélység.

- Micsoda hülyeségeket adsz itt elő!

- Azt hisz, nem? Azt hiszi, nem is merek öngyilkos lenni? Azt hiszi?

Így mondta: asziszi? S hercegnősen a szemembe nézett. Néztem, mi van ennek a szemében. Két pici kerek kék eget láttam csak és egy-egy csillagot benne.

- Te marha nő, te. Hány éves vagy?

- Én, tizenhat. Most augusztusban leszek.

- Hát hogy beszélhetsz ilyen marhaságot, hogy öngyilkos leszel.

- Mért ne. Alit éljek én?

Semmi lehangoltság nem volt se a szavában, se az arcán. Olyan volt, hogy mingyár a másik pillanatban nevetni fog. És nem nevetett. Nézett, őszintén, könnyen nézett rám. Mintha összebeszélt volna valami túlvilági víg társasággal, mintha már mindenen túl volna ő, ami itt található, mintha elvégezte volna a világegyetemet, mintha a jégsarkok ismeretlensége s a bolygók programja és a tengerfenék és a villamosság és a művészet és a népek minden álma« minden élvezet és minden csalódás a világon, az egész élet mind a kisujjában volna, és mintha bepakolt volna, s ő mehetne már innen nyugodtan. Hogy tud ilyet kitalálni egy ilyen városi fű, egy ilyen vad kis konty, hogy lehet az, hogy még alig szipákol itten a levegőből valaki, már kinyitja a száját halált mondani. Ez úgy meglepett, ez a buta fordulat, a bolond locsogás után, ami jött belőle, s csak mert egy ilyen nőt nem vehettem komolyan, hogy leadjam magam vele társalogni az olyan nagy dologról, mint az élet meg a halál, hát csak azért tettem magam, mintha viccnek venném a dolgot.

És piszkáltam a pálcámmal a földön, és leütöttem egypár levelet a bokrok alján, pedig eszembe se volt a leveleknek ártani, s ő már danolt ott mellettem, mintha nem is ö lenne, aki az imént azt mondta: megölöm magam. Danolt szórakozottan, hogy:

Éé-és ennél a táncnál
Hajlik a nő, mint a nádszál,
Tár állá, lálállá, lálláhá…

Emlékszel a barna valcerra? C’est la valse brune... meg a többi valcerra, amelyik jött Pestre, kék valse-ok és szőke és fekete és vörös és sárga valse-ok Párizsból és dzsiggelni való hadari dalok és mindenféle bolondos zenék Londonból meg New Yorkból és egymás után végigszaladgálták a színházakat, a kabarét, az orfeumot, a kávéházi cigány bandát meg a bodegákat és a borozót hajnalban, és a verklibe másztak, és ott ugráltak még egy darabig, és egyik a másik után elhallgattak egyszer, és elvesztek a város muzsikájából örökre.

Rátettem a tenyerem a lánynak a vállára. Meleg volt a blúz alatt a bőre. Az influenza jutott eszembe, olyan melegsége volt a bőrének. A sárga múzeum hallgatott ott előttünk, a nagy ablakokban kékes világosságot csinált a hold, mert a túlsó oldalon is ilyen nagy ablakok voltak ezekkel az ablakokkal szemben.

- Ni, lila ákác - azt mondja. - Jaj, szakítson.

- Hol van?

- Ott a falon. Nem látja? Ott ni!

Tényleg láttam valami lilás virágot nagy levelek között. Oda volt a falhoz ez a fa vagy futóka vagy micsoda simulva. Én azt hiszem, nem is tudtam, hogy lila ákác is van. Amennyit én Akácokkal foglalkoztam itt Pesten az iskolában meg a kávéházban. Ezt csak úgy felhozom, mert egy kicsit bántott, hogy ez a lány jobban ismeri a virágokat, mint én. - Minek az neked?

- Szeretem a lila ákácot. Kedvenc virágom.

- Odamentem a falhoz, lábujjhegyre állottam, téptem neki lila ákácot.

Megszagolta. Az orrom alá adta:

- Szagolja csak.

- Gratulálok - mondom. - Volt valami szaga, nem nagyon figyeltem rá.

- Tudja, hogy én imádom a virágokat?

Jó. Csak nem fogok ővele virágokról beszélgetni. Pedig az olyan szép lehet, este járni egy kertben nővel, és a virágokról beszélni ketten, egy nővel. Ezt itt mellettem őrülten lenéztem. De azért megint a vállára tettem a karomat úgy, mint egy boát. Hagyta, és aztán a hátát lesimítottam egyszer-kétszer. Odahajoltam az arcához. Csak úgy kívántam egy csókot megint, mint ahogy az ember be akar kapni egy szem szőlőt, amelyik a tányérján maradt. Félrehúzta a fejét.

- Nem adsz egy csókot?

- Szépen!

- Látod, én adtam neked.

- Mintha én olyan nagyon kértem volna.

- Ha nem tetszik, add vissza.

- Jó, majd újévkor, csak ne hagyja elfelejteni.

Nem volt ott közel senki. Magamhoz kaptam, szorítottam a karommal a derekát. Éppen összeillettünk.

- Nem csókolsz meg?

- Eresszen, már megint kezdi. Ne nyomjon úgy. Tyhjaj!

- Csókolj meg.

- Nahát szemtelenség - és húzta hátra a derekát, és elhúzta a száját erőlködésében, és így is olyan volt, mintha nevetne. A hold az arcát egész világosra festette ki. Szép tiszta piros szája volt. A nyakát is odahúztam a másik karommal.

- Csókolj meg.

- Mm.

Behunyta a szemét. A szája be volt csukva. Szájon csókoltam.

- Ááh, hogy nyálaz!

Félre tudta rántani a fejét. De nem szabadult.

- Csókolj vissza.

- Fúj, utálat - fuldoklott, és a száját nagy nehezen meg tudta törülni a karján.

- Csókolj vissza szépen.

- Hagyjon már - azzal odaütötte a fejét és megcsókolt. Mint egy madár. Csak éppen az arcomhoz kapott a csőrével. - Ne, engessen!

- Nem úgy. A számat.

- Kizárt dolog. Ne szorítson már.

- Mért nem csókolod meg a számat?

- Csak.

Farkasszemet néztünk közben, és folyton éreztem az államon a leheletét. És úgy együtt állottunk, mintha dróttal lettünk volna összekötve, és folyton csúszkált a cipőnk, mert ő mindig menni akart, én meg nem engedtem. Észrevettem, hogy kétfejű árnyék van a földön mellettünk, és hajlong, ahogy mi mozdulunk, mindig. Hű, barátom, ha akkor ott jön a vezér, és látja, hogy az Előkelő Bank egy reményteljes ifjú tisztviselője ott tántorog ezzel a kis ligeti nővel!

- Te buta, mért nem akarod a szám megcsókolni?

- Én csakis akit szeretek, annak csókolom meg a száját.

Elengedtem. Már nem is akartam. A csók már savanyú dolog volt, az se, egy ízetlen semmi. Úgy szégyelltem magam. Magam előtt, nem őelőtte. Éreztem, hogy a homlokom meleg. Biztos elpirultam. Hallani lehetett a cigányt a Wampeticsből.

A lány a karomra legyintett a virággal, azt mondta:

- Pá magának!

És elszaladt.

Ügy éreztem ott magam, mintha hirtelen ősz támadt volna, s hideg és sár lenne. Alig vettem észre, hogy a lány otthagyott. Aztán utánaszóltam: