Clara Dupont-Monod

EGY KÖZÜLÜNK

CLARA DUPONT-MONOD

EGY KÖZÜLÜNK

A mű eredeti címe

S’adapter

Copyright © Editions Stock, 2021

Published by arrangement with
Lester Literary Agency & Associates

Hungarian translation © Molnár Zsófia

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MOLNÁR ZSÓFIA

A borítót Declan Hillman
fotójának felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 724 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

„Ha ezek elhallgatnak,
a kövek fognak megszólalni.”

Lk 19,40 (Szent István Társulat fordítása)

„Mit jelent az, hogy »normális«?

Az anyám normális, a bátyám normális.

De én nem akarok olyan lenni, mint ők.”

Benoît Peeters – François Schuiten:
L'Enfant penchée (A ferde lány)

1

A LEGIDŐSEBB

Egy nap egy családban született egy szabálytalan gyerek. A jelző elsőre talán enyhén lekezelően hangzik, mégis ez írja le leginkább a valóságot. A petyhüdt test és az üres, nyugtalan tekintet valóságosságát. A „sérült” nem illik rá, a „fogyatékos” sem az igazi. A „szabálytalan” pontosan azt fejezi ki, hogy az a gyerek nem egészen rendeltetésszerűen létezett (a kéz fogásra, a láb járásra való), de helye volt a körülötte létezők életében, még ha részt nem is vett benne; mindenesetre hozzájuk tartozott, mint egy árnyék, az a látszatra oda nem illő sötét folt egy festmény sarkában, amelyet a művész persze szándékosan pingált oda.

A családban eleinte fel sem merült, hogy bármilyen gond lenne. Sőt, a baba gyönyörű volt. Az anya szívesen fogadta a környékről a látogatókat. Csapódtak a kocsiajtók, az érkezők kinyújtóztatták elgémberedett tagjaikat, és ringó léptekkel elindultak a házhoz. A tanyához szűk, kanyargós utakon lehetett eljutni. Az utazás rendesen próbára tette a gyomrot. Az egyik közeli hegyről is jöttek barátok, de errefelé az, hogy valami „közel” van, nem jelentett semmit. Hogy az ember egyik helyről eljusson a másikra, először fel kellett kaptatnia egy emelkedőn, aztán visszaereszkednie. A hegy jelölte ki a nyomvonalat. A tanya udvarát időnként mintha hatalmas, mozdulatlan, zöld habbal tajtékzó hullámok ölelték volna körül. Amikor feléledt a szél, és rázta a fák lombozatát, a hangzavar az óceán morgására emlékeztetett. De az udvar minden időben olyan volt, mint egy szélvédett sziget.

A szélárnyékot fekete szegecsekkel kivert, vaskos, szögletes fakapu biztosította. A kapu a középkor óta ott állt, a hozzáértők legalábbis úgy tartották, még a család távoli felmenői ácsolhatták, akik évszázadokkal korábban megvetették a lábukat a Cévennekben. Eleinte csak a két ház volt a tanyán, a fedett veranda, az udvari kemence, a fáskamra és a vízimalom csak később épült hozzá; az autósok szinte hangosan fellélegeztek, amikor a szerpentin végén rákanyarodtak a keskeny hídra, és a patakparton végre feltűnt az első ház terasza. A második ház közvetlenül mögötte állt, a gyerek abban született, a középkori fakapu menedékében, amelynek a két szárnyát az anya szélesre tárta a rokonok és barátok előtt. Gesztenyeborral kínálta őket, amelyet a kis gyülekezet élvezettel kortyolgatott a hűs udvaron. A felnőttek halkan beszélgettek, nehogy megriasszák a hordozható ülésében békésen nyugvó gyereket. Finom narancsvirágillatot árasztott magából. Úgy tűnt, figyel, és jól érzi magát. Pufók arca sápatag volt, a haja barna, a szeme fekete. Helyi gyerek, egyértelműen látszott rajta a származása. A hegyek dajkálták, mint megannyi szemfüles, lábát a patak vizébe lógázó, törzsét szellőbe bugyoláló, vénséges vén anyóka. Befogadták a gyereket, egy volt az övéik közül. Errefelé minden csecsemő fekete szemmel született, az öregek pedig szikárak voltak, és szótlanok. Minden rendjén valónak tűnt.

Három hónap elteltével kezdtek felfigyelni rá, hogy a gyerek nem gőgicsél. Többnyire hangtalanul feküdt, csak időnként sírt fel. Nagy néha azért mintha elmosolyodott volna, ráncolta a szemöldökét, szoptatás után sóhajtott egyet, ha becsapódott valahol egy ajtó, összerezzent. De ez volt minden. Bömbölés, mosoly, szemöldökráncolás, sóhaj, rezzenés. Más semmi. Nem kapálózott. Nyugodt volt – „nincs benne élet”, gondolták magukban a szülők, de kimondani egyikük sem merte. Nem mutatott érdeklődést sem az arcok, sem az ágya fölé függesztett, színes játékok iránt, nem reagált a csörgőre. A pillantása semmibe sem kapaszkodott bele. A tekintete egy darabig ugrált ide-oda, aztán a szemgolyója oldalt, a szeme sarkában megakadt. Innen úgy látszott, mintha a sötét szembogár valami láthatatlan, szárnyas rovar kerge táncát követné, majd ismét a semmibe révedt. A gyerek nem látta a hidat, sem a két házat, sem az udvart az úttól elválasztó ősöreg, ezer vihar és baleset tépázta, ezerszer újrarakott vörös kőfalat, amely időtlen idők óta ott magasodott. Nem fürkészte az oldalán számos horzsolás nyomát, a hátán fák rengetegét viselő hegyet, amelyet középen vízesés hasított ketté. A tekintete csak pásztázta a tájat és az embereket. Átsiklott, de meg nem állapodott rajtuk.

Egy nap, miközben szokás szerint az ülésében pihent, az anyja odatérdelt mellé. Egy narancs volt a kezében. Lassan a gyerek arcához emelte a gyümölcsöt, és elhúzta előtte. A nagy, fekete szempár meg sem rezdült. Valami mást nézett éppen. De hogy mit, azt lehetetlen lett volna megmondani. Az anya többször megismételte a műveletet. Meg kellett bizonyosodnia róla, hogy a gyerek alig vagy egyáltalán nem lát.

Senki sem tudhatja, mi zajlik le ilyenkor egy anya szívében. Mi, akik ezt a történetet megosztjuk, noha kőből vagyunk, inkább a gyerekekhez húzunk. Róluk akarunk mesélni. Az udvar végi vörös kőfalba ágyazva jó rálátásunk van az életük alakulására. Tanúk vagyunk, figyelünk évezredek óta. És a gyerekek valahogy minden történetben háttérbe szorulnak. Oltalmazón terelgetik őket, mint a báránykákat, bár többnyire úgy intézik, hogy lehetőleg ne legyenek útban. Pedig egyedül a gyerekek tudnak igazán bánni a kövekkel. Nevet adnak nekünk, színesre festenek, bebugyolálnak, tarka betűkkel és rajzokkal borítanak minket, szemet, szájat, gazból hajat biggyesztenek ránk, kuckót építenek belőlünk, a patakba hajítanak, hogy szépen fodrozódjon a víz, velünk jelölik ki a gólvonalat vagy a képzeletbeli vasúthoz a sínpályát. A felnőttek használnak minket, a gyerekek játszanak velünk. Ezért kedveljük őket annyira. Hálásak vagyunk nekik. És tartozunk annyival, hogy elmeséljük ezt a történetet – jó lenne, ha minden felnőttnek eszébe jutna, mennyi mindent köszönhet a gyerekkori önmagának, hogy miből lett azzá, akivé lett. Szóval éppen a gyerekeket figyeltük, amikor az apa magához intette őket az udvaron.

Zörögve összehúztak néhány műanyag széket. Ketten voltak. Egy idősebb fiú és egy fiatalabb lány. A természet őket is barna hajjal és fekete szemmel áldotta meg, ahogy az errefelé dukál. A báty kilenc évének minden öntudatával kihúzta magát, a mellkasát enyhén kidüllesztette. Sovány, de hegyvidéki gyerekhez illőn izmos lábakon állt, sziklamászáson, túrázáson, tüskés rekettyéseken edzett lábszára karmolásokkal, varasodó sebekkel és kék foltokkal volt tele. Védelmező gesztussal ösztönösen a húga vállára tette a kezét. Kevély fiú volt, de a kevélysége abból az igen nemes és nem kevésbé romantikus eszményből fakadt, amely a kitartást és a szívósságot helyezte mindenek fölé, éppen ezért mások nem is tartották gőgösnek. Húgát a szárnyai alá vette, számos unokatestvérüknek szigorú, de igazságos szabályokat diktált, barátaitól bátorságot és hűséget követelt, és mindebben rendíthetetlen volt. Azokat, akik könnyen megfutamodtak, vagy nyúlszívűségben minden belső elvárását alulmúlták, egy életre leírta magában, és ezt semmilyen körülmények között nem volt hajlandó felülvizsgálni. Hogy honnan és miből merítette ezt az öntudatot, nem tudhatja senki, jobb híján maradjunk annyiban, hogy a zord hegyvidék nevelhette bele. Erre az idők során nem egy ízben volt alkalmunk igazolást nyerni: az embert a hely, ahová születik, legalább annyira meghatározza, mint a család, amely körülveszi.

Aznap este a fiú peckesen állt az apjával szemben, és remegő állal sorolta magában némán a lovagi erényeket. De nem kellett bevetnie az öklét. Az apa azért akart beszélni velük, hogy higgadtan elmagyarázza nekik, hogy az öccsük valószínűleg egész életére vak lesz. A szükséges vizsgálatokra már bejelentkeztek, két hónap múlva biztosabbat fognak tudni. Ők viszont, a nagy testvérek, előnyükre fordíthatják ezt a látási rendellenességet: a Braille-írásos játékkártyával felvághatnak az osztálytársaik előtt.

A népszerűség ígérete hamar elmosta a fiú és a lány első riadalmát. Innen nézve a családi próbatétel már-már kecsegtetőnek tűnt. Vak? Sebaj! Az órák közti szünetekben ők lesznek az iskolaudvar császárai. A fiúnak ez nem volt újdonság, beleillett a természet rendjébe. A fél iskola már így is a lába előtt hevert; tisztában volt a saját értékeivel, a szépségével, könnyen barátkozott, és noha a szavakkal fukarul bánt, ez csak titokzatosabbá tette őt mások szemében. Úgyhogy vacsoránál nekiállt a húgával alkudozni, hogy ő vihesse be az osztályba elsőként a kártyát. Az apa belement a játékba, ő volt a döntőbíró. Az asztalnál valójában egyikük sem fogta fel, hogy abban a pillanatban valami megrepedt. És nem sok idő kellett hozzá, hogy a szülők visszatekintve úgy emlegessék maguk között azt az estét, mint a gondtalanság utolsó óráit. Márpedig a gondtalanság állapotát – faramuci helyzet – csak akkor értékeli igazán az ember, amikor már elmúlt, nyoma sincs, csak az emlékeiben.

A szülők viszonylag hamar megállapították, hogy a baba hipotón. A feje hátracsuklott, mint egy újszülöttnek. Ha felvették, a tarkójánál folyton tartani kellett a nyakát, a karja és a lába ernyedten lógott a levegőben, nem volt bennük semmi erő. Amikor beszéltek hozzá, nem kapálózott, nem reagált, meg sem próbált kapcsolatot teremteni a külvilággal. A bátyja és a nővére hiába lóbáltak az orra előtt zörgős, színes játékokat, a gyerek nem kapott utánuk, mintha észre sem vette volna őket.

– Nyitva a szeme, de nincs öntudatánál – összegezte a báty a húgának.

– Vagyis halott – szűrte ki a lényeget a lány egy hétéves éleslátásával.

A gyerekorvos nem sok jót jósolt a jövőre nézvést. Koponyaröntgent javasolt, és továbbküldte a szülőket egy neves szakorvoshoz. Ehhez előbb időpontot kellett kérni, majd felszedelőzködni, és bevinni a gyereket a kórházba. Onnan, hogy elhagyták a völgyet, már nem tarthattuk őket szemmel, elvégre a városban nincsenek kőkerítések, ott nekünk senki sem veszi hasznunkat. Csak a képzeletünkre támaszkodhatunk. Minden bizonnyal leparkolták a kocsit, és a fotocellás ajtón belépve a széles lábtörlőn gondosan megtörölték a cipőjük talpát. Aztán egy tágas csarnokban várakoztak, egyik lábukról a másikra álltak a szürke linóleumpadlón, és lesték, mikor tűnik fel végre a főorvos úr. Amikor megérkezett, behívta őket a vizsgálóba. Nála voltak a röntgenfelvételek. Hellyel kínálta őket. Kedves volt, úgy közölte a fellebbezhetetlen ítéletet. A gyerek szépen növekszik, gyarapodik. De a látásán nem lehet segíteni, járni nem fog, beszélni sem, a teste nem engedelmeskedik semmilyen ingernek, mivel az agya nem közvetíti azt, amit kell. Mindez a sírást nem érinti, és az is menni fog, hogy jelezze, amikor jól van, de ennél többre ne számítsanak. Örökre csecsemő marad. Vagyis nem egészen. Ugyanis az ilyen gyerekek várható élettartama, magyarázta a főorvos úr az addiginál is együttérzőbb hangon, jobbára nem haladja meg a három évet.

A szülők búcsút intettek az addigi életüknek. Tudták, hogy mindazt, ami még előttük áll, keményen meg fogják szenvedni, és siratták mindazt, ami előtte volt – lám, mennyire meg tudja zavarni az emberi elmét a gondtalanság nosztalgikus képzete. A letűnt múlt és a gyötrelmes jövő között álltak a válaszvonalon, és érezték, ahogy a bánat súlya a vállukra nehezedik, a veszteség és a kilátások miatt egyaránt.

Mindkettejüknek össze kellett szedniük a maradék bátorságukat. Egy kicsit meghaltak. Valahol a felnőtt, szülői szívük legmélyén kihunyt bennük egy addig még pislákoló reménysugár. Letelepedtek a hídra, a patak sodrása fölé, megfogták egymás kezét, és csak ültek egymás mellett magányosan. A lábuk a semmibe lógott. Az éjszaka zajaiba burkolóztak, mint amikor az ember szeretne átmelegedni vagy láthatatlanná válni, és maga köré kanyarít egy széles köpenyt. Féltek. Az járt a fejükben: „Miért mi?” Meg hogy: „Miért ő, miért pont a mi kisfiunk?” És persze: „Hogyan fogunk boldogulni?” A hegy vízcsobogással, szélsusogással, szitakötőrajok szárnycsapkodásával jelezte, hogy mellettük van. Meredélyeit palás kőzetek alkották, nehezen megmunkálható, könnyen töredező anyag. Következésképpen gyakoriak voltak az omlások. A környékbeliek időnként némi irigységgel gondoltak a felsőbb régiók gránit- vagy bazaltszikláinak megbízható szilárdságára vagy lentebb, a Loire-hoz közelebb eső részeken jellemző tufák nedvszívó porózusságára. Ugyanakkor mi más lenne képes felvonultatni a sárgásbarna árnyalatainak hasonló gazdagságát? Milyen másik kőzet büszkélkedhet a pala összetettségéhez fogható lemezes szerkezettel, még ha az könnyen pattogzik is? De hát valamit valamiért. Aki úgy döntött, hogy ezen a helyen éli le az életét, az hallgatólagosan vállalta, hogy elfogadja és megtanulja kezelni a káoszt. És a szülők, ahogy ott gunnyasztottak a híd korlátján, érezték, hogy mostantól rájuk is ez vár.

A másik két gyerek nem egészen fogott fel mindent, kivéve azt, hogy valami pusztító erő, amelyet még nem neveztek néven, átlökte őket egy másik, az eddigi világuktól elzárt világba. Egy olyan helyre, ahol gyermeki érzékenységük könnyen sérülhet, és senkire sem támaszkodhatnak. Számukra véget ért a boldog ártatlanság kora. Magukra maradtak, a későbbiekben egyedül kell majd szembenézniük a szétpattant családi burok szomorú romjaival. De a bejelentés pillanatában még munkált bennük a túléléshez szükséges pragmatizmus. Dráma ide vagy oda, attól uzsonnázni még kell. Meg a rákászás sem maradhat el. Június volt, a gyerek már elmúlt hat hónapos, de ők ketten egyelőre máshonnan szemlélték a dolgokat. Eltökélten belekapaszkodtak a gondolatba, hogy „ha június, akkor kezdődik a nyár, jönnek az unokatestvérek”. Egyébként meg máshol is születtek gyerekek, akiknek nem volt semmi bajuk, rendesen láttak, nyújtogatták a kezüket, emelgették a fejüket, amit, mivel őket személyesen nem érintette, egyáltalán nem a sors igazságtalanságaként éltek meg.

Ez a hozzáállás kitartott egészen télig. A báty és a húga vidáman töltötték a nyarat, bár a gyerekről nemigen beszélgettek az unokatestvéreikkel, és végig igyekeztek kizárni a látómezejükből a szüleik fáradt arcát, akárcsak figyelmes gondoskodásukat, ahogy a gyereket időnként áthelyezték az üléséből a díványra, onnan pedig ki az udvari párnakupacra. Újra elkezdődött az iskola, együtt játszottak a többiekkel, a reggeli induláshoz és a délutáni hazaérkezéshez igazították a napirendjüket, élték párhuzamosan az életüket.

A karácsony szintén fennakadás nélkül zajlott. A hegyvidéki családoknál ez fontos ünnep. Ismét csapódtak a kocsiajtók, a rokonság a völgyből a tanyára sereglett. Ki-ki mindenféle finomsággal megrakodva szelte át az udvart, komótos léptekkel, mivel a házhoz vezető ösvény csiszolt palatábláit tükörjég borította. A hangos üdvözlések apró felhőcskéket eregettek a levegőbe. A vendégeket ólomszürke égbolt fogadta. A gyerekek színes égősorokat aggattak ránk, hogy utat mutassanak az érkezőknek, a lábunkhoz fáklyákat szúrtak a fagyott földbe. Aztán jó melegen felöltöztek, fogtak egy zseblámpát, és elindultak felfelé a hegyoldalban elhelyezni a mécseseiket, hogy a Télapó lássa a leszállópályát az égből. A kandallókban olyan elevenen lobogott a tűz, hogy a legkisebbek meg voltak győződve róla, hogy sosem fog kialudni. A konyhában tizenöten serénykedtek egyszerre, hogy az ételek, vaddisznópörkölt, pástétomok, hagymás lepények időben elkészüljenek. A munkát egy alacsony, szaténruhás asszony, az anyai nagyanya dirigálta. A dúsan díszített karácsonyfa mellett előkerült néhány fuvola és egy cselló. A gyülekezet a torkát köszörülte, valaki megadta a hangot. A családból többen énekeltek kórusban. A rokonság java már nem járt templomba, de a protestáns egyházi énekeket mindenki kívülről fújta. Az idősebbek azt magyarázták a fiatalabbaknak, hogy a katolikusok (akiket a nagyszülők nemzedékének férfi tagjai maguk között kitartóan csak „pápistáknak” hívtak) állításával szemben pokol nem létezik, és nem kell ahhoz pap, hogy az ember szóba elegyedjen a Jóistennel, és hogy a hit alapja a kétkedés. A meglettebbje még azt is hozzátette, hogy egy jó protestáns állja a szavát, összeszorított foggal tűr, és lépten-nyomon nem tárulkozik ki akárkinek. „Hűség, kitartás és szemérem”, okították a kicsiket, akik figyelemre sem méltatták őket. A zeneszó és az ételszag betöltötte a házat, felszállt a mennyezetet tartó vaskos gerendákig, a falon is átszüremkedett, és kiszökött az udvarra. Az este nem sokban különbözött azoktól, amikor annak idején a helyiek odahúzódtak a kemencesutba, és kezüket a nagy hidegben éjszakára a házba beterelt birkák hasán melengetve sokáig fennmaradtak.

A gyerek ülését közel húzták a tűzhöz. A nagy nyüzsgésben ő volt az egyetlen állandó pont. Egy kisállat mohóságával szimatolta a konyha felől lengedező illatokat, a szája időnként valami halvány mosolyfélére húzódott. Minden váratlanul támadt zajra (a zeneszerszámok hangolására, az agyag pástétomostál tompa koppanására a tölgyfa asztalon, egy dörgő basszusra, távoli kutyaugatásra) az ujjai alig észrevehetően görcsbe rándultak. A feje oldalra fittyedt, a nyakában nem volt elég erő megtartani, arca az ülés vásznán pihent. Hosszú, sötétbarna pillákkal keretezett szeme lassan, komótosan siklott ide-oda. Úgy tűnt, követi az eseményeket, de közben máshol járt. Megnőtt. A mozgása nem fejlődött, de a haja bozonttá sűrűsödött. A szülők is megváltoztak.

Ezen a karácsonyestén a szokások kezdtek apránként átrendeződni. A fiú, az unokatestvérek között is a legidősebb, odalépett a gyerekhez. Hogy miért pont akkor, azt mi nem tudhatjuk. Talán azért, mert már maga előtt sem tagadhatta az öccse látható tehetetlenségét. Vagy talán, ahogy öregedett, és egyre inkább kiábrándult a valóságból, amely nem sok teret hagyott a magasztos elképzeléseinek, ebben a gyerekben felfedezte egy olyan, megbízható társ minden előnyét, aki nemcsak hozzá, de önmagához is hűséges, így kizárhatta, hogy valaha is csalódna benne. Vagy talán egyszerűen felfogta a helyzetet, és lovagi kötelességének érezte, hogy védelmébe vegye a legelesettebbet, és gondoskodjon róla. Így történt, hogy az este nagy részét azzal töltötte, hogy törölgette a gyerek száját, igazgatta az ülését, a fejét simogatta. Távol tartotta tőle a kutyákat, ügyelt rá, hogy nyugalma legyen. Nem akart játszani a többiekkel. A húga és az unokatestvérek nem is értették. Nem ilyennek ismerték. A társaságban ő volt az enyhén távolságtartó, jóképű nagylegény, aki fensőbbsége biztos tudatában annyit húzta és a legvadabb kalandokba vitte bele őket. Ki találta ki, hogy kövessék az erdőben a vaddisznónyomokat, ki tudott bánni az íjjal, ki csent birsalmát a környékbeli gyümölcsösökből? Ki volt képes vihar után belegázolni a sártól cuppogó patakmederbe? Gyalog nekivágni a vaksötét, komor, ezer veszélyt tartogató éjszakának? Egyetlen gyors mozdulattal felcsapni a kapucniját, hogy a denevérek – a húga és az unokatestvérei lidércei – ne gabalyodjanak bele dús, barna hajkoronájába? A magányos és fenséges, hidegfejűen magabiztos legidősebb fiú. Tekintélyt parancsoló, fegyelmezett, uralkodói jellem, ilyeneket gondoltak róla a hozzá közel állók.

Ez alkalommal nem bujtogatott senkit semmire. A húga és az unokatestvérek ott zsongtak, zsizsegtek körülötte, de zargatni nem merték. A fiú szótlanabb volt a tőle megszokottnál. Nem mozdult a tűz mellől, amelyet folyton élesztgetett, melegen tartotta az öccsét. A tarkója alá begyömöszölt egy párnát, hogy finoman megemelje a fejét. És miközben csendben olvasott, odatartotta neki a kezét, a gyerek meg, mint egy nagyra nőtt, örök csecsemő, rámarkolt az ujjára. Elég különösen festett, ahogy ez a tíz év körüli, egészségtől kicsattanó suhanc ott kucorog a másik, még nem feltűnően, de azért már észrevehetően furcsa – szemre egyévesforma, ugyanakkor málészájú, a világtól elzárkózó, végtelenül békés, izgő-mozgó fekete szembogarú – fiúcska mellett. Külsőre le sem tagadhatták volna, hogy testvérek, de ettől a hasonlóságtól valamiért, ki tudja, miért, mindenkinek, aki csak rájuk nézett, elfacsarodott a szíve. Amikor a báty nagy komolyan elgondolkodva fel-felpillantott a könyvéből, hosszú, barna szempillái ugyanúgy verdestek, mint a mellette szuszogó kis élőlényé, csak elevenebben.

Ez a karácsonyeste volt a vízválasztó, a jelzés, hogy innen már nincs visszaút. A rá következő hónapok alatt a fiúban mély kötődés alakult ki. Előtte megvolt a maga élete, társasága. Ettől kezdve az öccse lett számára a legfontosabb. A szobáik egymás mellett voltak. A házban minden reggel a fiú ébredt elsőként, és amint letette a lábát a rideg kőburkolatra, kirázta a hideg. Felkelés után első útja a fehérre mázolt, díszes kovácsoltvas vázas kiságyhoz vezetett, amelyben ő és a húga is aludtak, amíg ki nem nőtték, és nem követeltek maguknak megfelelő fekhelyet, amelyben elférnek. De ettől a gyerektől nem számíthattak ilyen igényekre. Neki sokáig megteszi majd ez a kiságy. A fiú kitárta az ablakot, beengedte a szobába a reggel frissességét. Óvatosan kivette a gyereket, megtanulta, hogyan kell, egyik kezével a tarkóját támasztotta, és átvitte a pelenkázóasztalra. Tisztába tette, felöltöztette, aztán vigyázva levitte a földszinti konyhába, hogy belekanalazza a kompótot, amelyet előző este az anyjuk odakészített. De még mielőtt mindezeknek nekilátott volna, behajolt hozzá az ágyba. Finoman odanyomta az arcát az övéhez, és egy darabig úgy maradt, mozdulatlanul, szerette érezni a bőrén az öccse sápadt bőrének finom simaságát. Élvezte, ahogy az érintése alatt a pufók, puha arcocska besüpped, és hogy védtelenségében tűri a simogatást, sőt talán egyedül neki, a bátyjának hagyja, hogy cirógassa. A gyerek egyenletesen szuszogott. Mindketten szemlélődtek, de a szemük nem ugyanúgy látott, a fiú tudta jól. Ő az ágy rácsának csavart mintáit nézte, és mögöttük a patakpartra nyíló ablakot, a gyerek egy egészen más, a kívülállók számára érthetetlenül szerveződő valóságot. A fiúnak ez így megfelelt. Majd ő lát helyette. Elmeséli neki, milyen az ágy és az ablak, elmeséli neki a vízesés fehéren csipkéző tajtékját, a közeli hegyet, az udvar kékesfekete palaburkolatát, a fakaput, a birtokot határoló kőfalat, rólunk, a napfényben rézvörös izzású kövekről is mesél neki, meg a hasas, kétoldalt füles cserepekben gyarapodó növényekről. A gyerek türelemre tanította. A hűvös önfegyelem hosszú ideig bevált nála, hogy leplezze belső nyugtalanságát. Szívesebben provokálta a dolgokat, mintsem tétlenül várja, hogy bekövetkezzenek. A többiek meg csodálták a merészségét, és zokszó nélkül mentek utána. De az igazság az, hogy a fiú annyira rettegett a kiszolgáltatottságtól, hogy inkább elébe ment az eseményeknek. Így ahelyett, hogy gyáván megfutamodott volna az iskolaudvar csatározásai, a hegyvidéki éjszaka vaksötétje, a denevérek támadása elől, a saját kezébe vette az irányítást. Teljes mellbedobással vetette bele magát mindenbe, az iskolai villongásokba, a legsűrűbb éjszakába és a pince mélyébe, ahol a denevérek felriadtak a rajtaütésre, és pánikszerűen cikáztak a boltívek alatt.

A gyerekkel mindez nem működött. A gyerek egyszerűen csak ott volt. A létezése nem tartogatott semmilyen kellemetlen, sem kellemes meglepetést. A fiú megérezte, hogy mellette nem sokat ér el hősködéssel, okosabb, ha eleve megadja magát. Egészen megjuhászodott, mintha elért volna hozzá egy távoli üzenet, amely rányitotta a szemét a hegyekből áradó harmóniára, egy szikla vagy egy vízfolyás öröknek tűnő jelenvalóságára, a lét önmagáért való szépségére. Csendben alávetette magát a természet törvényeinek, elfogadta a belőlük fakadó nehézségeket, nem hőbörgött, nem is kesergett miattuk. A gyerek ott volt, olyan magától értetődően, akár a földfelszín bármelyik gyűrődése. „Tartással többre jutsz, mint ha kivársz”, gyakran járt a fejében ez a környékbeli szólás. Nem, itt nem volt helye lázadásnak.

A legjobban a közönyös jóságot, az eredendő ártatlanságot szerette a gyerekben. A veleszületett megbocsátást, hogy soha nem ítélkezett. Írmagja sem volt benne a kegyetlenségnek. A boldogságához nem sok kellett, olyan egyszerű dolgok csupán, mint hogy valaki megmosdassa, megetesse, ráadja a puha, lila pizsamáját, megsimogassa. A bátyja felfogta, hogy az ilyen tőről metszett romlatlanság ritka madár. És ez felkavarta a lelkét. Amikor a gyerek mellett volt, nem hajszolta az életet, nem félt, hogy lemarad valamiről. Mert az élet ott volt az orra előtt, nem volt benne semmi riasztó, sem küzdelmes, egyszerűen csak zajlott.

Lassanként kiismerte, mikor miért sír. Tudta, hogy hangzik, amikor fáj a hasa, amikor éhes, amikor kényelmetlenül fekszik. Rövid idő alatt olyan készségekre tett szert – pelenkázás, papiztatás –, amiket jóval később kellett volna elsajátítania. Napi szinten vezette, hogy a gyereknek mire van szüksége: egy ugyanolyan lila pótpizsamára, szerecsendióra a főzelékeibe, babafürdetőre. A listát rendszerint az anyjának adta, aki szemében a hála néma pillantásával átvette tőle, és beszerezte, amit összeírt. Szerette, ha a gyerek derűs, mert az azt jelentette, hogy jól érzi magát, melegen, illatosan. Olyankor kéjesen nyöszörgött a nagy kényelemben, aztán a hangja, mint valami rituális énekesé, elvékonyodott, a magasba szökött, a szája enyhén vicsorgó mosolyra nyílt, és sűrű szempilla-rebegtetés közepette dallamos visítással adta a környezete tudtára, hogy az alapvető szükségletei ki vannak elégítve, és a maga módján, talán, így viszonozta a gyengéd törődést.

A fiú gyakran énekelgetett neki. Ugyanis rájött, hogy a fülén, az egyetlen működő érzékszervén keresztül bámulatos dolgokat oszthat meg vele. A gyerek nem látott, nem tapogatózott, nem beszélt, de hallani hallott. Ezt kihasználandó a fiú a hangjával igyekezett érzékletesen lefesteni számára az árnyalatokat. Elsuttogta neki a táj sokféle zöldjét: mandula, élénk, bronz, selymes, csillámló, sárgába hajló, matt. Szárított verbénaleveleket morzsolt közvetlenül a fülénél. Majd egy lavórban vizet lötybölt, hogy lágy csobogással ellenpontozza a száraz ropogást. Időnként közülünk is kiemelt egyet-egyet az udvari kőfalból, és alig pár centi távolságra hajította, hogy a gyerek észlelje, milyen, amikor egy kő tompa puffanással földet ér. Mesélt neki a három cseresznyefáról, amelyeket hosszú-hosszú idővel ezelőtt egy parasztember hozott egy messzi völgyből. Hátára vette a terhét, görnyedezve felkaptatott vele a hegyre, a másik oldalon leereszkedett, fel-le, egészen idáig cipelte, noha semmi sem mutatott arra, hogy a három fácska megélne ezen az éghajlaton és ebben a földben. De csodák csodája, a cseresznyefák gyökeret eresztettek és kilombosodtak. Büszkeségére váltak a völgynek. És amikor megérett a termés, a gazda mindet elosztogatta, a környékbeliek meg ünnepélyesen egy tálból cseresznyéztek. Úgy tartották, hogy a tavaszi cseresznyevirágzás szerencsét hoz. Vittek is a fehérbe borult ágakból a betegeknek. Telt-múlt az idő, és a gazda meghalt. A három cseresznyefa pedig kimúlt vele együtt. Magyarázatot senki sem keresett rá, elvégre ott volt napnál világosabban a szemük előtt: az ágak nem zöldültek ki többé, az öreggel tartottak, aki ebbe a földbe ültette őket. Kiszáradt, elszürkült törzsüket senkinek sem volt szíve kivágni, síremlékként tekintettek rájuk, amelyet a fiú a legapróbb részletekig leírt a gyereknek. Soha senkihez nem beszélt ennyit. Belefoglalta a világot egy színpompás, folyton változó, hangzó buborékba, amelyben zajokkal és szavakkal bármit le lehetett fordítani. Egy arc, egy érzés, egy múló pillanat, mindennek megvolt a hangi megfelelője. Ily módon a fiú megismertette vele a vaddisznók és ragadozó madarak lakta tájat, ahol fák sarjadnak a sziklák réseiben, a vidéket, ahol a természet nem hagyja magát leigázni, makacsul visszaköveteli a jogait, és valahányszor az ember, akitől mindenekelőtt némi alázatot várna, megpróbál elhódítani belőle egy falnyi, egy konyhakertnyi, egy terelőútnyi területet, a domborulatait, a növényeit, az állatait csak azért sem engedi kiszorítani. „Ez itt a szülőfölded – mondogatta neki –, hallanod kell.” Karácsonykor minden évben azzal kezdte a reggelt, hogy leszaggatta az ajándékokról a zörgős csomagolópapírt, összegyűrte, aztán belemelegedett a leírásba, hogy milyen színű és formájú az új játék, amellyel játszani nem fog sosem. A szülők zavarban voltak ettől, de ráhagyták, hadd csinálja, épp eléggé lefoglalta őket, hogy emelt fővel tartsák magukat. Az unokatestvérek meg, hogy ők is kivegyék a részüket a jótékonykodásból, lelkesen beszálltak, fennhangon elkezdték bemutatni a játékokat, majd áttértek a nappalira, a házra, a rokonságra, mígnem a felsorolás harsogó mulatságba fulladt, a fiú meg, a legnagyobb, együtt nevetett velük.