Date: 2026
Keywords: szórakoztató irodalom, fantasy
Description: Egy fiú és egy lány. Ugyanaz a személyiségtípus, mégis két teljesen eltérő életút. Gyermekkorukban ugyanaz a pszichiáter ismeri fel bennük ugyanazt a személyiségzavart. Felnőttként egyikük termékeny sorozatgyilkossá válik, a másik megtanul együtt élni a saját sötét oldalával, és kívülről normális családi életet él. Amikor a véletlen – vagy a sors – összehozza őket, nem csak egymással kell szembenézniük. A Látlak feszült, karakterközpontú pszichothriller, amely azt a kérdést feszegeti: valóban csak a genetikánk határozza meg, kik vagyunk, vagy a szocializációnk és a saját döntéseink?

BÁNKUTI JUDIT

LÁTLAK

Könyv Guru

Budapest, 2026

Egy fiú és egy lány. Ugyanaz a személyiségtípus, mégis két teljesen eltérő életút. Gyermekkorukban ugyanaz a pszichiáter ismeri fel bennük ugyanazt a személyiségzavart.

Felnőttként egyikük termékeny sorozatgyilkossá válik, a másik megtanul együtt élni a saját sötét oldalával, és kívülről normális családi életet él. Amikor a véletlen – vagy a sors – összehozza őket, nem csak egymással kell szembenézniük.

A Látlak feszült, karakterközpontú pszichothriller, amely azt a kérdést feszegeti: valóban csak a genetikánk határozza meg, kik vagyunk, vagy a szocializációnk és a saját döntéseink?

A szerzőt különösen érdeklik az emberi lélek rejtett működései, a személyiségtorzulások, a morális döntések és a pszichológiai thrillerek világa.

TARTALOMJEGYZÉK

Prológus  Walter

1. fejezet  Olivia

2. fejezet  Olivia

3. fejezet  Olivia

4. fejezet  Olivia

5. fejezet  Olivia

6. fejezet  Walter

7. fejezet  Olivia

8. fejezet  Walter

9. fejezet  Olivia

10. fejezet  Olivia

11. fejezet  Olivia

12. fejezet  Olivia

13. fejezet  Olivia

14. fejezet  Olivia

15. fejezet  Olivia

16. fejezet  Walter

17. fejezet  Olivia

18. fejezet  Walter

19. fejezet  Olivia

20. fejezet  Olivia

21. fejezet  Walter

22. fejezet  Walter

23. fejezet  Walter

24. fejezet  Walter

25. fejezet  Walter

26. fejezet  Walter

27. fejezet  Olivia

28. fejezet  Olivia

29. fejezet  Walter

30. fejezet  Dr. Shepard

31. fejezet  Olivia

32. fejezet  Olivia

33. fejezet  Olivia

Epilógus  Olivia

PROLÓGUS
WALTER

1990 Halloween

Donna vett pár faragott töklámpást, és kitette a tornácra őket. Imádja az ünnepeket, minden alkalomra telerakja minden csecsebecsével, aprósággal a házat. Húsvéti tojásokkal, nyulakkal, bárányokkal húsvétkor; csillagos-sávos párnákkal, szalagokkal és süteményekkel július negyedikén; pókhálóval, boszorkánykalappal halloweenkor; pulykával és indián díszekkel hálaadáskor; szarvasokkal, hóemberekkel, manókkal karácsonykor. Tele a garázs ezekkel a szépen felcímkézett, kacatokkal teli dobozokkal.

Idén nem díszítette fel a házunkat, és a tököket sem ő faragta ki. Nem volt rá ideje. Walter, a fiam kilenc hónapos. A kilenc hónap alatt Donna sokat veszített régi szépségéből. Karikás a szeme, kusza a haja, nincs rajta smink, és még a túlsúlytól sem szabadult meg. Nevetni is csak akkor hallom, amikor a fiunknak gügyög, vagy a gyerek csinál valami Donna számára vicces dolgot. Például elesik, integet, eszik, gagyarászik. Ilyenkor rohan a fényképezőgépért, és fotózza. Aztán elküldi a képet az anyjának és az enyémnek, majd telefonon is megbeszélik, milyen aranyos. Szerintük ez normális. Sosem fogom megérteni.

Amiért feleségül vettem Donnát – anyám unszolása mellett –, a szépsége, a nevetése, ahogy rám nézett, mind eltűnt. Most csak a fiunknak járnak ezek a mosolyok, tekintetek, simogatások. Azért vettem el, mert mindezt csak magamnak akartam.

Vannak esték, mikor arra érek haza, hogy nincs friss vacsora, és ő a fiammal alszik a mi ágyunkban. Állok felettük, hogy felébredjenek, és odébb menjenek. Meg se mozdulnak. Donna átöleli a hátán fekvő gyereket, mintha a világtól akarná óvni. De ilyenkor legalább nem ordít a kölyök.

Ma különösen sokat bömböl. Valamije mindig fáj, vagy hasa, vagy a foga, vagy a jó ég tudja, mi baja van. Donna képes megállapítani a sírásából. Nekem viszont minden sírás ugyanolyan idegesítő.

Most is üvölt. A konyhában készítek szendvicset magamnak, mert ma sincs vacsora. Donna belép a konyhába az üvöltő gyerekkel, és a kezembe nyomja.

– Megyek zuhanyozni, addig nyugtasd meg, elvégre te vagy az apja!

Átölelem az ordító, reszkető, lila fejű gyereket. Babasampon-illatú. Érzem, ahogy rázkódik, remeg a teste az erőlködéstől, ahogy a mellkasomhoz szorítom. Annyira kicsi a teste, hogy a kézfejem szinte teljesen betakarja a hátát és a fejét. Ráteszem az állam a feje tetejére.

– Walter, fejezd be! – dörmögöm neki. Erre lassul a rángatózás és a reszketés, halkul a sírás. – Ez az, jó fiú!

Állok a konyha közepén mozdulatlanul, kezemben a fiammal. Levegőt is alig merek venni. Csend van. Walter teste elernyedt, csak halk, egyenletes légzése hallatszik. Átöleli a nyakam, ott, ahol a tűzfoltom van. Érzem a szívverését és a teste melegét a mellkasomon. Percekig állok így. Nem tudom, mit csináljak. Nem akarom elengedni. Donna viharzik be a konyhába. Szeme, szája elkerekedik. Halkan kuncogni kezd.

– Igazi apja fia!

Megcsókol, és elviszi Waltert aludni. A mi ágyunkba.

***

Egy órával később bekapcsolom az ablaktörlőt. Idén korán kezdett havazni. Hideg van, így nem feltűnő, hogy garbót hordok. Az egyetlen különleges ismertetőjegyemet takarom. Lassan gurulok végig a városon. Minden ház és kert feldíszítve – csontvázak, pókok, pókhálók és faragott tökök mindenhol. Néhány fára WC-papír-tekercseket hajigáltak, gondolom, így akarták félelmetesebbé tenni őket. Kölykök mindenhol. Idétlen jelmezekben, kipingált arccal, apró szuperhősökként és szupergonoszokként rohangálnak sikongatva keresztül-kasul az utcákon, nyomukban a szüleikkel, akik a begyűjtött édességeiket cipelik utánuk töklámpás formájú kosaraikban.

Én nem édességekért jöttem.

Kikanyarodva a főutcára, az iskola felé veszem az irányt. Tudom, hogy ott is halloweeni bál van. Láttam korábban a középiskolásokat, ahogy mindenféle jelmezben, csoportokba verődve mentek a suli felé. Az épület előtt néhányan már kicsit részegen beszélgetnek, röhögcsélnek a hidegben. Zene és villódzó fények szűrődnek ki bentről.

Én nem tinikért jöttem.

Elindulok a másik irányba, a város kevésbé gazdag része felé. Itt kevesebb ház van, több a zöld terület, fák, bokrok. Egyre erősebben esik a hó, kezd megmaradni az úton. Feljebb kell kapcsolnom az ablaktörlőt. Kicsit megcsúszik az autó, kipörög a hátulja, majdnem keresztbe áll. A fénycsóva megvilágítja az út menti bokros részt… és akkor meglátom.

Rövid bunda, ami épphogy a derekát takarja, rövid szoknya, hosszú szárú, magas sarkú csizma. Nem a hóba, nem erre az útra való. Annyira egyensúlyoz, hogy majdnem kiesik a kezéből a ridikülje a lóbálástól. Hatalmas vörös haj. Észre sem vette, hogy egy autó majdnem elütötte. Mellé húzódok lassan, letekerem az ablakot.

– Nem túl biztonságos ilyenkor itt sétálgatni – mondom kedélyesen, arcomon a legmegnyerőbb mosolyommal. – Csúszik az út! A végén valakinek a kocsija alá kerülsz!

Felém fordul. A szemfestéke elkenődve, az arca kipirulva a hideg és – gondolom – a megivott alkohol mennyiségétől. A szája lila. Közelebb botorkál az autóhoz, és belekapaszkodik az ajtóba. Ekkor látom, hogy a szemei kicsit üvegesek. Érzem a leheletén az alkoholszagot. Ez könnyű lesz.

– Felajánlhatok egy fuvart, mielőtt megfagysz az út szélén?

– Megköszönném, ha elvinne egy darabon, ha nem probléma – válaszolja kicsit remegő szájjal és összemosódott szavakkal. Próbál mosolyogni.

– Gyere, szállj be, itt meleg van.

Átsétál a kocsi túloldalára, közben többször megcsúszik. Mire odaér, kinyitom neki bentről az ajtót. Bemászik és nagyot sóhajt, majd dörzsölgetni kezdi a lábát és a karját, közben rám néz, és mosolyog. Beköti magát.

– Nagyon köszönöm, hogy megállt, és nem ütött el – mondja még mindig kicsit remegő, kásás hangon, összefolyt szavakkal. – Összevesztem a pasimmal, ő vitt volna haza. De most már itt van maga, a megmentőm – nyugtázza egy újabb mosollyal.

Gyönyörű a mosolya, két kis gödör lesz tőle a szája sarkában. A szeme olyan zöld, amilyet még nem láttam. Csak nézem. Ez egy tini. Bassza meg. Nem ezt akartam.

– A fényes páncélos lovag életnagyságban – mondom kedvesen. Merre laksz?

– A város másik végében, a Meadow lakóparkban. Azt hiszem, kicsit eltévedtem.

– Minden bizonnyal, mert ez az ellenkező irány. Jó, hogy összefutottunk.

– Igen, nagyon jó, itt fagytam volna meg az út mellett – leheli hálásan.

Megfordulok a kocsival, és lassan elindulok a jó irányba.

– Minek öltöztél, mi ez a jelmez? – kérdezem.

– Ez nem jelmez – nevet.

– Akkor tényleg így öltözöl?

– Hé! – mereszti rám a szemét. Pretty woman vagyok! Nem látta a filmet?

– Kellett volna? – kérdezem, és felvonom a szemöldököm.

– Jesszusom, persze! Mindenki erről beszél! Julia Roberts egy luxusprosti, és Richard Gere a milliárdos, aki felbéreli és beleszeret. Richard annyira helyes! Igazi románc. Minden jó, ha vége jó típusú!

Hallgatom, ahogy gesztikulálva mesél. Egészen beleéli magát.

– Tehát egy „dolgozó lány”-nak öltöztél.

Lejjebb simítja a szoknyáját. Felesleges. Alig takar valamit. Összehúzza a szemét, és úgy néz rám. Lassan elmosolyodik. Az a mosoly!

– Most finoman lekurvázott? – kérdezi nevetve.

– Sosem merném – felelem mosolyogva.

A szemei… Hihetetlen árnyalata a kéknek és a zöldnek.

– Bocsi, csak viccelek – emelem fel az egyik kezem. – Jól sikerült a buli? Már a pasiddal való összeveszésen kívül.

– Nem igazán – rántja meg a vállát. – Maga gyakran kocsikázik éjszaka a hóesésben?

– Nem. Csak elfogyott a fiam tápszere.

– Van egy fia? Mennyi idős? – kérdezi kedvesen.

– Kilenc hónapos.

– Jaj, nagyon cuki lehet – mondja nevetgélve. Mi a neve?

Az a mosoly, azok a gödröcskék!

– Walter. És tényleg nagyon cuki. A feleségem állandóan fotózza a cukiságait – dörmögöm.

Ásít egyet. Ellazul. Lejjebb csúszik az ülésen. Már nem olyan feszes a tartása.

– Dőlj hátra, élvezd a meleget, szólok, mikor odaértünk – mondom.

– Köszönöm – feleli, és fejét az ajtónak támasztja. Ujjait egymásba fonja az ölében.

Lecsukott szemmel ül, a mellkasa egyenletesen emelkedik. Elaludt. Lassan hajtok a hóesésben. Nem hiányzik most egy baleset. A nem kívánt figyelem.

Beúszik az elmémbe a kép a szemeiről, a mosolyáról. Nem tudom elhessegetni. Az agyam nem kínál más alternatívát. A gondolat folyton-folyvást visszatér. Kell nekem. Akarom őt.

Lehúzódok az út szélére egy fáktól körülvett kis területen. Nem ébredt fel sem a lassításra, és sem arra, hogy megálltam. Halkan horkant egyet.

Nézem még egy kicsit. Angyali az arca. Beszívom az illatát. Gyümölcsös. Milyen lehet smink nélkül? Nem! Ez egy tini. Nem a típusom. Nem érte jöttem. Haza kellene vinnem. Ennyi lenne a dolgom. Kitenni a lakóparknál, és továbbhajtani. Hazamenni és a fiammal lenni. Donna még lehet, hogy ébren van.

Behunyom a szemem. A mosolya. A gödröcskék… Aztán újra megérzem az illatát, elnyom minden mást a fejemben. A szemei, a mosolya. Egyre jobban eluralkodik rajtam a késztetés. Remegni kezd a kezem. Nem tudok tovább várni. Körülnézek. Senki sincs az úton. Lekanyarodom egy mellékútra. Lekapcsolom a fényszórót. Kikapcsolom az övem. Ő nem mozdul. Halkan szól a rádió.

Rávetem magam. Befogom a száját az egyik kezemmel, a másikkal megfeszítem rajta a biztonsági övet, hogy ne tudjon mozdulni. Kipattan a szeme, és sikítani akar, de nem hagyom, erősen fogom a száját, és kicsit az orrát is. A testemmel szorítom az ülésre. A szabad kezemmel egy mozdulattal hátratolom az ülést koppanásig, és ledöntöm a háttámlát. Lecsúszik róla a vörös paróka. Szőke a haja. Beleszagolok. Azonnal beindulok.

– Ne sikíts, mert akkor megütlek! – sziszegem egyenesen az arcába.

A szeme még jobban elkerekedik, nagyot nyel.

– Fogsz sikítani? – kérdezem fenyegető hangon.

Megrázza a fejét.

Elveszem a kezem a szájáról.

– Mosolyogj egyet a kedvemért! – súgom neki.

Halálra vált arccal néz rám. Alig lélegzik. Sokkot kapott. A teste megfeszül.

Kigombolom a nadrágom, és lehúzom a cipzárt. A hangra pislogni kezd, és könnyek gyűlnek a szemébe. Már tudja.

– Mosolyogj! – mondom újra, ezúttal élesebben.

Látom, hogy minden erejére szüksége van, hogy magára erőltessen egy mosolyt. A két gödröcske. Nagyon jó.

A tekintetében lévő félelem, a könnyek és a mosolya látványától azonnal kemény leszek. Felhúzom a szoknyáját, és egy rántással letépem róla a harisnyát és a bugyit. Először a kezemmel fedezem fel. Könnyek folynak az arcán, még jobban elmosva a szemfestékét. Nem mer semmilyen hangot kiadni, csak nyel nagyokat. Mikor már eléggé felizgultam, beteszem a farkam. A szeme fennakad, és nagyot rándul a teste. Nem ellenkezik. Nem mozdul. Ez így nem jó. Azt akarom, hogy harcoljon. Küzdjön, mint egy préda. De nem teszi. Üveges tekintettel néz át rajtam. Csalódást okoz. Hamar végzek. Mikor visszahúzom a szoknyáját, és visszaveszem a nadrágomat, látom, hogy vérzett.

Én voltam neki az első. Az enyém.

Visszaülök az ülésembe. Visszaállítom az ülését. Nem mozdul, egy hangot sem ad ki. Továbbra is üveges tekintettel néz a semmibe. Csak a rádió és az ablaktörlők kattogása hallatszik. Felkapcsolom a fényszórókat, visszakanyarodom az útra, és elindulok a Meadow lakópark felé. Ül mozdulatlanul, csak a könnyek csorognak az arcán, és próbálja visszafojtani a sírást.

A lakópark előtt egy sarokkal megállok. Kiszállok a kocsiból, átmegyek az ő oldalára.

Kinyitom az ajtót. Nem száll ki. Áthajolok rajta, és kikapcsolom az övét. Most sem mozdul. Kiemelem a kocsiból. Megvárom, míg lábra áll, aztán a kezébe adom a táskáját.

– Innen már haza tudsz sétálni – mondom, és lökök rajta egy kicsit, hogy elinduljon.

Bizonytalan léptekkel botorkál a kapu felé.

Beülök a kocsiba, gázt adok, és hazahajtok. Fütyörészek a rádióból szóló zene dallamára. A garázsban kiveszem a saját, jelöletlen dobozomat Donna kacatjai mellől, és beleteszem a vörös parókát.

1. FEJEZET
OLIVIA

36 évvel később
Jelen

Ülök a hálószobánkban a pipereasztal előtt, és az ékszereimet válogatom. Nézegetem, melyik illene a legjobban az eseményhez és a ruhámhoz. Kiválasztok egy aranyszínű szettet, a karkötő olyan, mintha egy hosszú csavart tekertem volna a csuklómra. Ralph-tól kaptam tavaly karácsonyra. Megigazítom a sminkem, és belemosolygok, pislogok, szemet kerekítek, csücsörítek a tükörbe. Utolsó sminkellenőrzés. Minden a helyén. Elegáns, nem túl szűk nyári ruha és magas sarkú szandál. Még egy ridikült keresek, és kész vagyok. A hétvégi táskába betettem egy váltócipőt mindkettőnknek, egy kardigánt nekem, és néhány gyógyszert, ragtapaszt és két energiaszeletet. Semmi sem érhet váratlanul.

Amikor elkészülök, lesétálok a konyhába. A gyerekeim az apjukkal, Ralph-fal és az anyjával épp valami vicces videót néznek tableten.

– Mi olyan vicces? – kérdezem.

– Neked semmi, anya – válaszolják nevetve.

Ralph mögém lép, és átkarol, a fülembe súgja:

– Tudod, hogy csak ugratnak.

Tudom. Számtalanszor hallottam, ahogy Anya 1.0-nak hívnak. Nem zavar. Ilyen vagyok, és ez az anyarobot eteti, öltözteti, ápolja és fuvarozza őket mindennap. Az én rendszerem ad nekik biztonságot. Ők az enyémek, hozzám tartoznak. Mindig gondjukat fogom viselni.

– Indulnunk kell – mondja Ralph, megpuszilgatja a gyerekeket és az anyját.

– Sziasztok! Érezzétek jól magatokat, és hozzatok tortát! – kiáltják kórusban.

Megpuszilgatom a fejüket, egy „Szia, Evelyn!”-nel elköszönök az anyósomtól, és követem Ralph-ot a garázsba.

Végre elindulunk.

Amióta gyerekeink vannak, ritkán mozdulunk ki kettesben a férjemmel. Ezért elfogadtunk egy meghívást Ralph kolléganője, Marjory esküvőjére Cape Codon. Néhány óra autóval, és amíg távol vagyunk, Ralph anyja boldogan vigyáz a gyerekekre.

Marjory sokáig várt az igazira, és úgy tűnik, megérte. Az esküvő helyszíne olyan, amilyet egy befektetési bankár megengedhet magának. Az étkészlet, a jégszobor, az ötemeletes, művészien díszített torta, a kristálypoharak és az asztaldíszek mind gondosan összeválogatott darabok. Semmi sem véletlenszerű. Minden asztalon hortenzia- és pünkösdirózsa-csokrok állnak, a kék, a rózsaszín és a fehér minden árnyalatában.

Marjory és jövendőbelije több mint háromszáz vendéget hívott meg. A tömeg kényelmesen elfér a házban, a kertben és a hozzá tartozó homokos tengerparton. A kertben a lampionokkal díszített, deszkázott tánctér mellett foglal helyet a zenekar. A méret és a fényűzés a Kennedy család Hyannis Port-i házára emlékeztet, amit egy magazinban láttam.

Az emberek kis csoportokban mozognak, beszélgetnek, aprósüteményeket, falatkákat majszolgatnak. Nevetnek, megérintik egymás vállát, tartják a szemkontaktust.

Figyelem az arcukat.

A reakciók gyorsan követik egymást: mosoly, szemöldökfelhúzás, könnycseppek, fejcsóválás, vállrándítás, tenyerek összeérintése, száj takarása mutatóujjal. Mintha egy láthatatlan rendszer működtetné őket.

Az emberek automatikusan reagálnak a másik érzéseire.

Én nem.

Ralph élvezi az ilyen eseményeket. Könnyen ráhangolódik bárkire, beleolvad a tömegbe. Az emberek hamar megbíznak benne, szívesen beszélgetnek vele.

Én inkább a háttérben maradok, és figyelek.

Az interakciókat. A reakciókat. A mintákat. És azt, ami kilóg közülük.

Ki beszél többet, mint amennyit hallgat. Ki érinti meg a másik könyökét, amikor hazudik. Ki néz félre, mielőtt nevet. Kinek látszanak a fogai nevetés közben. Ki hord álarcot.

Igyekszem eltárolni a helyzeteket és reakciókat.

Mintákat keresek bennük. Tanulok belőlük.

Ez lefoglal.

A tenger felől hűvös szél érkezik, meglengetve az abroszokat és a virágdíszeket. A zenekar egy régi popslágert játszik. Egy férfi túl hangosan nevet egy viccen, amit nyilvánvalóan nem talál annyira humorosnak. Egy nő harmadszor számolja meg a gyöngyöket a nyakláncán egy perc alatt. A menyasszony apja már a negyedik pohár pezsgőt veszi le magának az elhaladó pincér tálcájáról.

A rendszer apró hibái.

Tizenegy óra körül, miután megvacsoráztunk, tortát ettünk és táncoltunk, elkezdem noszogatni Ralph-ot, hogy induljunk, ha még reggeli előtt haza akarunk érni a gyerekekhez.

Az esküvői tortából két szeletet elcsomagoltattam a cateringes személyzettel.

Megígértem nekik. A gyerekek szeretik az esküvői tortát. A cukormáz túl édes, a piskóta száraz, a krém vajas, mégis különlegesnek tartják. Talán a ritkasága vagy ünnepiessége miatt.