KEREKES ANNA

AZ ELEKI SVÁBOK HAGYATÉKA

AZ ÖTNEMZETISÉGŰ ELEK KIALAKULÁSA

(1724–1944)

Személyes Történelem

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Az alemannoktól és a frankoktól az eleki svábokig

Újkori migráció Magyarországon

A svábok bevándorlása Magyarországra

Elek a török uralom alatt

Harruckern, az osztrák pénzügyi zseni

Az ígéret földje: Elek–puszta

Európai változások

Elek–pusztából mezőváros lesz (1724–1856)

Elek aranykora, a „boldog békeidők” (1850–1890)

Politikai élet Eleken (1848–1906)

Románok Erdélyben

Románok Eleken

Anna emlékére Zsidók Magyarországon

Zsidók Eleken

Megmaradt eleki zsidó emlékek

Cigányok Magyarországon

Cigányok Eleken

Szlovákok Magyarországon

Szlovákok Eleken

Szerbek Magyarországon

Az első világháború előtti események

Az első világháború eseményei Eleken

Trianon előtt

Elek Trianon előtt

Őszirózsás forradalom

A Tanácsköztársaság Eleken

A román megszállás

Az eleki direktórium végnapjai

Személyes érintettség

Málenkij robot (Elek, 1945. január 2. – január 12.)

Előzmények

Az internálás, deportálás lefolyása

Tábortípusok a Szovjetunióban

A málenkij robotra hurcolás jellemzői Békés vármegyében

Eleki események

Számszerű adatok az eleki letartóztatottakról

A végcél: Ukrajna

Hazatérés

Orvosi vizsgálat

Otthon, édes otthon

Miért nem kapták meg a kényszermunkások a hadigondozás kedvezményeit?

Kitelepítés (1946. április 1. – 1946. május 6.)

Személyes emlék

Az új németek beilleszkedése az NSZK–ban

Erényi (Emenet) Erzsébet, Regős (Reis) Györgyné (1920–2007)

Zielbauer Franciska, Szabó Pálné (1929–2021)

Kiss Flóra, Mokán Györgyné (1934–)

Lakatos Julianna, Erdődi Ferencné (1952–2019)

Utcák, házak, kapuk, kertek, udvarok

Utcák

Házak

Kapuk

Kertek

Udvarok

Elek emlékezéskultúrája

Keresztek, szakrális (egyházi jellegű) emlékek

Politikai indíttatású emléktáblák, szobrok, emlékhelyek

Hősök ligete

Centenáriumi emlékmű

Felszabadulási emlékmű

A rendszerváltás után állított emlékművek

Személyes emlékek

A NER emlékezetpolitikája

Államilag elismert emléknapok

Gulag–emléknap

Hogyan lett a Gulag–emléknapból málenkij robotos emléknap is?

A Gulag–GUPVI–emlékév

A Gulag–GUPVI–emlékév projektjeinek megvalósulása Eleken

Málenkij Robot Emlékhely

Gulag digitális projekt – 2016/2017

A Magyar Nemzeti Múzeum állandó kiállítóhelye, A pokol bugyrai című kiállítás

Emléknapok

„Rehabilitációs kárpótlási nyugdíj–kiegészítés”

Szabadság téri emlékmű

A németek elűzésének emlékműve Eleken

Mekkora befolyása volt Eleken a Volksbundnak?

A németek kitelepítési emléknapja

Mi lett a sváb örökségből?

Téglagyár

Malom

Vasút

Artézi kút

Villanytelep

Az utolsó sváb hagyaték

Radványi György tanulmányai

Radványi György szakmai kibontakozása

Barátai

Radványi György kutató tudományos munkái

Az eleki szőlőgénbank születésének története

Iskolaépítés

Az eleki Mezőgazdasági és Ipari Középiskola kapcsolata Radványi Györggyel

Hogyan „sinkófálták” el Radványi György hagyatékát?

Mi lett az önkormányzatnak átadott tangazdasággal és tankerttel?

Az eltűnt eleki népviselet

Az eleki sváb nyelvjárás kihalása

Elek hősei

Köszönet

Felhasznált irodalom

„[…] van esélye a halandónak átlesni önnön határai felett, kipillantani a múlt tornyából. És bár a ködfátyolon keresztül nem sok látszik, az embert megérinti az üdvözült érzés, hogy jó irányba néz.”

Vladimir Nabokov

ELŐSZÓ

Ez a könyv emléket állít a Magyarországra települt eleki sváboknak, akik Elek–pusztából mezővárost hoztak létre. A több mint kétszáz év alatt kialakult az ötnemzetiségű település.

Elek kiemelkedett gazdagságával a környező települések közül. A jó minőségű földek és a szorgalmas sváb parasztok gazdaggá tették a települést. A több mint kétszáz év alatt kialakult sváb település öt év alatt (1945–1950) semmisült meg.

1944–1946 között visszafordíthatatlan változások következtek be a nagyközség életében. Először a zsidókat deportálták, utána a munkaképes svábokat hurcolták Ukrajnába, legvégül az eleki lakók 70%–át kitelepítették Németországba. Először a svábok elveszítették személyes szabadságukat, utána szülőhazájukat, legvégül a visszamaradottak házaikat és földjeiket.

A gazdag, jó minőségű földekkel körülvett Elek elveszítette vezető szerepét a környező települések között. Eltűnt a sváb életforma, vele együtt az eleki sváb nyelvjárás és a sváb népviselet.

Szükségszerű volt–e az elődök által létrehozott ipari létesítmények felszámolása, a gazdasági–társadalmi változások okolhatók–e a súlytalanná váló település kialakulásáért?

AZ ALEMANNOKTÓL ÉS A FRANKOKTÓL AZ ELEKI SVÁBOKIG

A Germani elnevezés először i. e. 98–ban, egy latin nyelvű szövegben olvasható. Germánoknak nevezték az indoeurópai nyelvcsaládhoz tartozó népeket: latinokat, keltákat, trákokat, szlávokat, örményeket, perzsákat, frankokat, illíreket stb.

A népek törzsekben éltek, és egyes törzsek megerősödtek, mások eltűntek a népvándorlás korában. Az alemannok a germán törzsszövetségbe tartoztak, a Rajna és a Duna felső vidékén éltek. Az i. sz. 3. századtól többször betörtek a Római Birodalomba, melynek északi határa az Elbáig tartott. 407–ben átkeltek a Rajnán, megszállták a mai Elzász területét.

A germán törzsek közül kiemelkedtek a megerősödött frankok. 458–ban elfoglalták Kölnt, amit a rómaiak alapítottak. 481–ben királyt választottak: Chlodvigot, aki megalapította a Frank Birodalmat. A feudális állam kialakításához szükség volt a keresztény hitre. Chlodvig volt, aki népét keresztény hitre térítette. A tulajdon, a család, a közösség együttélésének erkölcse lett a keresztény vallás.[1]

Az alemannokat a frankok legyőzték, és kényszerítették a törzset a kereszténység felvételére. A keresztény alemannokat a 6. századtól nevezik sváboknak.[2]

A svábok a 800–as évek végétől hercegségben éltek Svábországban. Önállóságukat 1806–ban vesztették el, amikor Napóleon Svábföldet Bajorországhoz csatolta.

A Németország délnyugati részén fekvő tartományban, Baden–Württembergben él a legtöbb sváb. Felső–Svábország (Oberschwaben) legnagyobb alemann kori települése: Ulm. Az ulmi főpályaudvar közelében van egy feltárt alemann temető, amely bizonyítja a település korai eredetét. 1165 körül I. Frigyes városi jogot adományozott a településnek.[3] A város évszázadok óta fontos dunai kikötő, a hajózás, a kereskedelem és a textilipara tette gazdaggá. Céhek és patríciusok irányították a várost. Földeket vásároltak, és Ulm területét a négyszeresére növelték. 1397–ben az úgynevezett Nagy eskülevélben a város alkotmányát írásba foglalták. Gazdag polgáraik városfalat, kereskedőházakat, nagy méretű lakóházakat építtettek.[4]

A feudalizmusban két építészeti stílus alakult ki: a román és a gótikus. A román építészeti stílus a római építészeti hagyományok alapján alakult ki Franciaországban, később Németországban is elterjedt. A gótikus építkezést először a gótok a barbár középkorban alkalmazták. Az olaszok szerint a gótok nem ismerték az építkezés szabályait. A „gótikus” elnevezés Itáliából ered, jelentése: ízléstelen, túlzsúfolt.[5]

A feudalizmus legjellegzetesebb épülettípusa a székesegyház, a katedrális. A katedrális építéséhez építőmesterekre volt szükség, akik tisztában voltak a statikai törvényekkel. Nagyszámú kőfaragóra, szobrászra és festőre volt szükség. Az építkezés irányításához olyan szakemberekre volt igény, akik átlátták a nagy feladatot, a katedrális felépítését. Ulmban a nagy feladathoz 1337–ben kezdtek hozzá, idősebb Heinrich Parler építész csarnoktemplomtervei alapján. Több lépcsőben épült az ulmi székesegyház, a Münster, 513 évig. Méretei hatalmasak: tornya 161 m, belső magassága 42 m, a toronyban 768 lépcsőt kell megmászni.

Híres építőmesterek építették, akik létrehozták az „ulmi művészetet”, a sváb gótikát. Erre a stílusra jellemző a csarnoktemplomok, valamint az egy– és háromtornyos templomok építése.[6]

Magyarországon 1242–től, a tatárjárás után, az újjáépítéseknél terjedt el a gótikus stílus. Nevezetes csarnoktemplom–elrendezésű a Mátyás–templom a budai várban. IV. Béla kezdte építtetni, 1255–től. Mátyás király építtette a templom déli tornyát, 1470–ben helyezték ide a király címerét. Azóta nevezik a vár templomát Mátyás–templomnak.[7] Kőfaragó mesterek készítették a korai gótikus stílusban épült templom faragásait. A termésköveket bányászok termelték ki, és kőművesek faragták, akiket képfaragónak neveztek. Művészek voltak, akik kiemelkedtek a kőművesek közül, de nevüket nem jegyezték fel.

Érett gótikus stílusban épült a 14. század végén Magyarország egyetlen megmaradt középkori téglavára Gyulán. Maróthy János macsói bán 1405 és 1445 között építtette a Körös egyik kanyarulatában, a várostól keletre.[8]

1. kép

A gót stílus után Itáliából indul a reneszánsz építészet, 1500 után.

1592–ben, Heidelbergben épült reneszánsz homlokzattal a Lovagház (Haus zum Ritter). Az épületet Charles Belier hugenotta nagykereskedő számára építették. A homlokzaton egy lovag alakja látható, innen kapta az épület a nevét.[9]

2. kép

Szintén Itáliából indult a barokk, Magyarországon 1780–ig tart. A stílust monumentalitás és mozgalmasság jellemzi. A barokk stílus terjedését a jezsuiták templom– és kolostorépítéssel támogatták. A városokban kéttornyú, a falvakban egytornyú, barokk stílusú templomokat emeltek.

Mannheimban a jezsuita templom 1738–1760 között épült, Dél–Németország legszebb barokk temploma. Az oromzat reliefjeit Paul Engell készítette. A kovácsoltvas kapuk gyönyörű mesterművek.[10] A templom belsejét a monumentalitás, a túláradó pompa, a minden részletükben aprólékosan kidolgozott, aranyozott díszítések jellemzik.

Mannheim legjelentősebb épülete az 1720–1760 között épült Mannheimer Schloss, Németország legnagyobb barokk kastélya.

3. kép

A második világháborúban az épület belseje teljesen kiégett. A külső épületrészt eredeti állapotára helyreállították, az épület belsejében egyetemi oktatóközpont működik. Az alábbi képen az egyetem modern stílusban épült bejárata látható.[11]

4. kép

A klasszicista építészeti stílus elterjedése Magyarországon egybeesik a nemzeti törekvések korával. Ez a stílus szintén Itáliából ered, és 1770–től 1830–ig tart.

A romantika Angliában 1800–ban, Németországban 1818–ban, Magyarországon 1845–ben jelenik meg. Ez az irányzat új építési anyagokat alkalmaz: kovácsolt vas helyett öntöttvasat és később hengerelt acélt. Hatalmas csarnokokat, pályaudvarokat, hidakat építettek öntöttvasból és hengerelt acélból. A stílus alkalmazásának központja München, innen érkezik német építészek közvetítésével Magyarországra.[12]

A különböző építészeti stílusokat egyszerűsített formában a falvak házainál is alkalmazták. Magyarországon az 1870–es évektől kezdve nagy építkezések folytak. Budapesten bérházakat építettek és nagy méretű középületeket. Elindultak a városrendezési munkák, széles sugárutak épültek, és az épületeken többféle építészeti stílust alkalmaztak. Ez az új építészeti stílus a historizmusból fejlődött ki, és az igényeknek megfelelően az épületek díszítésére a különböző történelmi stílusokból válogattak (eklektizáltak).

1906–1919–ig Bárczy István, Budapest „építő polgármestere” működésének ideje alatt lakótelepek, óvodák, iskolák épültek. Híres építészek tervezték az oktatási intézményeket a legkülönbözőbb építészeti stílusokban.[13] Az egyik szép, eklektikus stílusban épült népiskola Pártos Gyula építész tervei alapján készült, a Tóth Kálmán utcában látható.

5. kép

Az eklekticizmusból alakult ki egy új építési irányzat, a szecesszió. Új művészcsoportok a historizáló stílussal szembefordulva elsősorban a természet formáiból kölcsönzött ornamentikát használtak mind az épületek homlokzatán, mind belső tereikben. Ez a stílus 1892–ben Münchenből indult, vonalasan kígyózó ornamentikát alkalmaztak, a díszítésekben az egyéni szabadság érvényesült.[14]

A két világháború között új építészeti stílus alakult ki a szecesszióból, geometrikus formákat alkalmaztak a növényi díszítőelemek helyett, ezt a stílust art décónak nevezték.

Az 1800–as évek végén bekövetkezett gazdasági fejlődés lehetőséget adott a falvak átalakulására, a városias jelleg kialakítására.

1890–ig kiépült Elek jellegzetes, belső nagyközségi központja.

Az 1900–as években a poros nagyközségből városias település alakult ki. A házak építtetői gazdag katolikus svábok voltak, akiknek ősei alemannok és frankok voltak, a betelepültek Würzburg és Nürnberg környékéről jöttek Elekre 1724–ben.

Az 1900–as években a betelepültek hatodik nemzedéke élt már Eleken, akik közül néhány család elérte a gazdasági jólétet és a kulturális felemelkedést. Utazásaik során látták a bécsi Ringet, Budapesten az Operaházat és a Szépművészeti Múzeumot. Kialakult bennük az igény, hogy házaikat díszítsék, a homlokzatokat és a kapukat egyedivé alakítsák ki. Az eleki házakon megjelentek a legváltozatosabb stílusú ablakkeretek és a hatalmas méretű díszes kapuk. Utcakép a kétegyházi úton.

6. kép

Elek 1910–ben Arad vármegyéhez tartozott, járási székhely volt. Zárt beépítésű házak épültek Elek belső részein, a gyulai és a kétegyházi úton, amelyek homlokzatán felfedezhetők az eklekticizmus stílusjegyei.[15]

Germánok és németek a Kárpát–medencében

A hun korszakban a Maros–Körös közén a germán törzsek közé tartozó gepidák éltek. Attila halála után a földművelő gepidák elfoglalták a Tiszántúl déli részét. Az Elba vidékén élő germán langobárdok túlnépesedés miatt elhagyták lakhelyüket, és Dél–Pannóniában telepedtek le. Állattenyésztéssel foglalkoztak, földjeiket római és germán rabszolgák művelték.

567–ben a keleti sztyeppékről elindultak az avarok nyugat felé a türkök elől menekülve. Az avarok állattartó nomádok voltak, és megszállták az Alföldet. Az itt élő gepidákat a langobárdok szövetségével elűzték, megölték. A kis létszámú őslakosságot rabszolgaként dolgoztatták.

Régészeti leletek alapján Kunágota jelentős avar kori település, regionális központ lehetett. A Fehér–Körös déli területén több avar kori település nyomait tárták fel.[16]

A teljesség igénye nélkül az eleki határ régészeti emlékei:

- Az i. e. V. évezredben, a középső rézkorban készülhetett a „tejesköcsög”. 1941–ben került elő Elek egykori Terézváros területéről, az edény 2021–ben ismeretlen helyen található.

- A középső rézkortól a kora bronzkor kezdetéig Elek határában a mesterséges földhalmok (kurgánok, kunhalmok) száma hét. Ezeket a gödörsíros kultúrához köthető halmokat Eleken még nem kutatták. Egyetlen megmaradt kunhalom Kétegyháza irányában a Papi–domb.[17]

- Az i. e. 6–7. század fordulóján az orosz–ukrán sztyeppékről szkíták jöttek a Körösök völgyébe. Az 1900–as évek elején Elektől délnyugatra találtak egy szkíta kori csontvázat, lándzsát, háromágú nyílcsúcsot, tőrt és egy vaskardot. A leleteket Reibl Mihály főesperes vette tulajdonba.

- A 2. században Vespasianus császár uralkodásakor (69–79) készülhettek azok az érmek, amelyekből 47 darabot találtak Elek ma már ismeretlen lelőhelyén 1940 körül. Kilenc ezüstdénár a Magyar Nemzeti Múzeumba, a többi ismeretlen helyre került.

- 1941–ben előkerült egy szarmata sír, bronzfibula és krétagyöngyök is voltak a sírban. A leletanyag Reibl Mihály főespereshez került.

- 1971–ben vízvezetékárok–ásáskor szarmata kori sírokat bolygattak meg.[18]

- 1975–ben szarmata kori edénytöredékek kerültek elő Elek külterületén, az Erdősi János tanya közelében.[19]

- 1951–ben Csallány Dezső régész írja: „az eleki sporttelep és a román határ között húzódó földhatáron homoktermelés alkalmával számos sírt találtak […] hun, gepida, kora avar, griffes–indás avar, honfoglaláskori, és Árpád–kori sírokat […] 600 esztendő népvándorláskori sírjai vannak itt összezsúfolva.”[20]

- Elek határában, a délnyugati részen Kispélen találtak gepida leleteket, amelyek bizonyítják, hogy az avarok előtt germán eredetű gepidák éltek itt.

- A gepidák uralmát 567–ben az avarok törik meg. Az avarok jelenlétéről az Ottlakai szőlőknél megtalált avar kori sírok és egy „durva kidolgozású” avar kori fazék a bizonyíték. A fazekat a szegedi Móra Ferenc Múzeumban őrzik.

- A 895–ös honfoglaláskor Elek határa lakott volt, ezt bizonyítja a téglagyár területén részben feltárt temető.

- Árpád–kori templomot és temetőt azonosítottak a Szent Benedek–dűlőben Elek és Gyula határán. A mai Elek határában „akár 3 falu is létezhetett az Árpád–kor és a késő középkor folyamán”.[21]

A Papi–domb 2021. július 25–én.

7. kép. Anikó Harrier felvétele

A Papi–domb egyik része a legelő mellett van, a másik oldala egy szántóföldhöz simul. A traktoros, aki a föld szántását végzi, minden évben egy–két barázdát elszánt a Papi–dombból, a kölessel bevetett föld már a Papi–domb oldalán terem.

A feljegyzések alapján Elek határában tervszerű régészeti feltárásokat nem végeztek. A leletek felszínre kerülésekor elsőként Reibl Mihályt értesítették az elekiek és utána a régészeket. Sokszor olyan pusztítást végeztek a véletlenül kiásott sírokban, hogy az utólag érkező régész csak a leletek összegyűjtését végezhette.

A régészeti leletek alapján Elek a rézkortól kezdve emberlakta település, „egyrétegű település” lehetett, állattartással, főleg marhatartással foglalkozhattak az itt élők. Elek területén a germán eredetű gepidák földműveléssel foglalkoztak, őket igázták le a belső ázsiai eredetű török (mongol) avarok. Az avarok hozták létre a későbbi magyar állam előzményeit, egyesítették a Kárpát–medence nyugati és keleti részeit Erdéllyel. Az itt élők ázsiai eredetűek, szlávok, germánok és helyi romanizáltak voltak, vegyes eredetű népesség alkotta az avar kori Kárpát–medencét.[22]

A 10–12. században ógermán törzsekből alakultak ki a különböző német etnikai csoportok: bajorok, svábok, frankok, szászok, akik német nyelven beszélnek, és önálló kultúrával rendelkeznek.

A német jelenlét a Kárpát–medencében Géza fejedelem korától kezdve folyamatos volt. Az első betelepültek a lovagok és a szerzetesek voltak. Hozták magukkal alattvalóikat is, akik a birtokaikat művelték. Később jöttek a kereskedők, kézművesek, bányászok, akik segítették a magyar városok kialakulását.[23]

III. Béla az 1190–es években helyreállíttatta az esztergomi székesegyházat, és átépíttette a királyi palotát. Nyugati mesterembereket hozatott az építkezéshez, akik ismerték a korai gótika stílusjegyeit és a bizánci művészetet.[24]

A Magyar Királyság területén hatalmas lakatlan területek voltak. Szívesen fogadták be a nyugati beköltözőket, akiket telepesnek (latinul hospes, azaz vendég) neveztek. Először minden beköltözőt hospesnek neveztek, később csak a kézműveseket és a parasztokat hívták így.

II. Géza uralkodása alatt Dél–Erdély területén német ajkú telepeseket telepítettek le erdők irtásához és a föld megműveléséhez. Ekkor alakult ki az erdélyi Szászföldön az első hospes közösség. Az első telepesek Közép– és Alsó–Rajna vidékéről, Flandriából és Luxemburgból érkeztek, földművelő parasztok voltak.[25]

Az erdélyi szászok 1224–ben, a II. Andrástól kapott székrendszert és a széles körű autonómiát a Nagy szabadságlevélben, az Andreanumban rögzítették.[26] Ugyanebben az időben, a Szepességben is kialakult az első hospes közösség. Az 1180–as években betelepült szászok alnémetek voltak, 1271–ben kaptak kiváltságokat. A Rajna menti németeket szepességi szászoknak nevezték, másként cipszereknek a Szepesség német neve (Zips) alapján.[27]

Burgenland és Sopron környékén folyamatos volt a német betelepülés. A tatárjárás után bajor pusztai parasztok, heidebauerek települtek Felső–Svábországból Sopron és a Fertő tó környékére. Szőlőműveléssel foglalkoztak, de babot is termeltek, századok óta poncichtereknek nevezték őket (a német Bohnenzüchter „babtermelő” kifejezés alapján).

Szent István uralkodása alatt Szászországból, Tirolból és Türingiából bányászokat hívtak be Selmecbányára. A középkori Európa egyik legnagyobb arany– és ezüsttermelője volt Magyarország. Selmec–, Körmöc– és Besztercebánya városokban többségben voltak a német lakosok.[28]

Mátyás király 1478–ban kért szerzeteseket a német ciszterciek apátságától. 1480–ban a würzburgi káptalan több mint száz német szerzetest indított Magyarországra. Regensburgból a Dunán ereszkedtek le, és hazai apátságokban telepedtek le.

A 150 éves török megszállás után hatalmas területek váltak lakatlanná az országban. A parlagon hagyott földeket művelés alá kellett vonni, hogy az ország gazdasági talpra állása minél előbb megtörténjen.

1689–ben Kollonich gróf beterjesztett tervei alapján német telepeseket hoztak be Németország déli, délnyugati részéről, akiket a magyarok sváboknak neveztek el. Német földművesek voltak, a bevándorlók többsége Felső–Svábföldről (Oberschwaben) érkezett.[29]

A Deutschungar (németmagyar) elnevezést 1641–ben egy késmárki matematikus, David Fröhlich használta először. Az elnevezés a kettős elkötelezettséget fejezi ki: a betelepültek német anyanyelvűek, az otthonuk a Magyar Királyság területén van. 1920–ban egy grazi földrajzkutató, Robert Sieger használta először a „dunai sváb” elnevezést. Ez az elnevezés a 18. században bevándorolt svábok történeti összetartozására vonatkozik. Magyarországon a Volksbund megjelenésével a magyar irodalmi és politikai életben a „sváb” elnevezés pejoratív jelentésűvé vált.[30]

A törökök elűzése után a betelepült német telepesek száma 200–300 ezer lehetett Magyarországon. 1787–ben már egymillió felett voltak. A német anyanyelvűek száma a 19. században folyamatosan növekedett.[31]

Eleken 1910–ben 4839–en, 1941–ben 5714–en vallották magukat német anyanyelvűnek. A háború után, 1946–ban 3924 sváb származású magyar állampolgárt telepítettek ki Elekről Németországba.

Az eleki hospesek vendégjoga megszűnt Magyarországon, visszatértek 222 év elteltével az alemannok és frankok leszármazottai a „sohasem látott Vaterlandba”.[32] A kitelepített svábokat ungarische Ziegeunernek, magyar cigányoknak nevezték a birodalmi németek. Eredeti volt még a népviseletük, és a kétszáz évvel korábbi keletfrank dialektust beszélték.

[1]  Ember Mária – Kanyó András – Huba László: Német Szövetségi Köztársaság. Budapest, Panoráma, 1980. 26. (Panoráma útikönyvek).

[2]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 320.

[3]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 348.

[4]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 349.

[5]  Gerő László: Az építészeti stílusok. Budapest, Gondolat, 1957. 56.

[6]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 349.

[7]  Antos László – Jakab Sándor: Magyarország. Budapest, Panoráma, 1982. 173. (Panoráma útikönyvek)

[8]  Gerő 1957, 64.

[9]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 403.

[10]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 408.

[11]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 407.

[12]  Gerő 1957, 114.

[13]  Gerő 1957, 118.

[14]  Gerő 1957, 126.

[15]  Gerő 1957, 116.

[16]  Glatz Ferenc (szerk.): A magyarok krónikája. Budapest, Magyar Könyvklub, 1995. 35.

[17]  Gyucha Attila, Elek határának régészeti emlékei. In Havassy Péter (szerk.): Tanulmányok Elek történetéhez. I. kötet, Elek, Elek Város Önkormányzata, 2000. 34.

[18]  Gyucha 2000, 36.

[19]  Gyucha 2000, 37.

[20]  Gyucha 2000, 39.

[21]  Gyucha 2000, 38.

[22]  Glatz 1995, 30.

[23]  Glatz 1995, 85.

[24]  Glatz 1995, 88.

[25]  Glatz 1995, 85.

[26]  Glatz 1995, 94.

[27]  Glatz 1995, 108.

[28]  Sebők László: A betelepítéstől a kitelepítésig. Rubicon, 23. (2012), 11. 5.

[29]  Sebők 2012, 6.

[30]  Fata Márta: Svábok. Rubicon, 23. (2012), 11. 13.

[31]  Sebők 2012, 6.

[32]  Paár Ádám történész kifejezése.

ÚJKORI MIGRÁCIÓ MAGYARORSZÁGON

145 évig tartott a török uralom Magyarországon. Az egyik következménye az ország három részre szakadása lett.

A Magyar Királyság délnyugati és északkeleti országrésze a Habsburgok fennhatósága alá került másfél millió lakossal.

Az Erdélyi Fejedelemség önállósága fokozatosan több mint ötven év alatt alakult ki. Lakóinak száma: 500–600 ezer fő lehetett.

A török által megszállt terület, a hódoltság az ország középső területén alakult ki, északi határa Nógrádig terjedt. Az itt élők szintén 500–600 ezren lehettek.[1]

1593–ban kezdődött a tizenöt éves háború. Ez a háború az eddig megmaradt településhálózatot, a végvárakat, a hadiutak környékét, az Alföld és a Kelet–Dunántúl városait és falvait romba döntötte. Elpusztította a lakosság felét, az állandó háborúskodással lehetetlenné vált a jobbágyok gazdálkodása, menekülniük kellett, hogy az életüket mentsék. A legnagyobb pusztítás a hódoltság területén, a magyarok lakta területeken volt. Hatalmas területek váltak lakhatatlanná a tizenöt éves háború után.[2]

Anglia konstantinápolyi követének felesége 1717–ben Magyarországon keresztül utazott Isztambulba. Lady Mary jó megfigyelő volt, lejegyezte benyomásait a Neszmély és Buda közötti kétnapos utazásról: „[…] a világ legszebb rónaságán utaztunk keresztül. E róna oly sík, mintha ki volna kövezve, és ami fő, szerfölött termékeny, azonban nagyobbrészt puszta, elhagyott és műveletlen […] Valóban nincs a világon szomorúbb, mint Magyarországon utazni, kivált, ha meggondoljuk, hogy hajdan a lehető legnagyobb virágzásnak örvendett, és ma ily nagy területen embert is alig láthatni.”[3]

A pusztulást a másfél évszázadig tartó török elleni háborúk okozták. A lakosság tiszántúli településeit elhagyta, erdős, vizenyős területekre menekült a törökök elől. Magyarország népessége alig érte el a hárommilliót, a népsűrűsége a kilenc főt négyzetkilométerenként.[4]

A gazdag termőföldeken a lakosság szegényes körülmények között élt. Simon Clement angol diplomata írta: „1715–ben aug. 10–én délután indultam Budáról, és egy Tárnok nevű falunál kötöttem ki, amelyet szlávok és rácok laknak. […] az a pár ház, ami van, csak szegényes viskó, vagy inkább földbe ásott verem, ahol csak tető van a föld szintje fölött. […] a körülöttük lévő vidék földje a legkövérebb humusz, amit valaha is láttam, s a gabona tömött kalászai is mutatják termékenységét.”[5]

Magyarország lakosságának etnikai kevertségét a török háborúk és a hódoltság pusztításai tovább növelték. Magyarországon 1718 után a nem magyar népek: a cigányok, a zsidók, a németek, a szlovákok, a szerbek és a románok voltak.[6]

A szatmári békekötés (1711) után kezdődött meg a lakatlan területek újratelepítése. A bécsi Udvari Kamara és a földesurak a svábokat, a szlovákokat és a románokat tartották a legalkalmasabbnak a letelepítésre.

A betelepülők gazdasági migránsok voltak: földet és jobb megélhetést vártak új hazájukban. Munkavállalóként jöttek, az etnikumi hovatartozás mellékes volt.

1784–ig a Magyar Királyságban kialakult a soknemzetiségű társadalom, egy sokszínű, vegyes etnikum. A magyar lakosság lélekszáma 3,5 millió, az összes Kárpát–medencei etnikumok lélekszáma 5,6 millió lett. 1944–ig, a zsidók elhurcolásáig Eleken a magyarokon kívül svábok, románok, szlovákok, zsidók és cigányok éltek.

[1]  Glatz 1995, 226.

[2]  Glatz 1995, 238.

[3]  Glatz 1995, 285.

[4]  Glatz 1995, 285.

[5]  Glatz 1995, 292.

[6]  Glatz 1995, 301.

A SVÁBOK BEVÁNDORLÁSA MAGYARORSZÁGRA

A Rákóczi–szabadságharc az 1711–ben megkötött szatmári békével lezárult. A békekötés a király részéről nagyvonalú amnesztiát adott a kurucoknak, és megteremtette a százéves békés időszak kezdetét.

A török háborúk végét az 1718–as pozsareváci békekötés rögzíti. A Temesköz 164 éves török uralom után újból keresztény kézre került. Megkezdődhetett Magyarország területén egy békés időszak és az elhagyott, elnéptelenedett területek újratelepítése.

A középkori magyar városokban folyamatosan éltek zárt közösségekben németek. Főleg a Felvidék szabad királyi városaiban, az Erdélyi Fejedelemségben és Nyugat–Magyarországon. Ők városi polgárok voltak: iparosok, kereskedők, szőlősgazdák.

A török hódoltság után Magyarországnak szüksége volt olyan telepesekre, akik ismerik az intenzív mezőgazdasági módszereket, a munkaigényes növényi kultúrákat, és gazdaságcentrikus mentalitásúak. Fontos volt, hogy ne legyenek rebellisek, szorgalmasak és igénytelenek legyenek. Ezeknek az elvárásoknak leginkább a sváb parasztok feleltek meg, akik Svábföldről és a Rajna vidékéről érkeztek.

Dél– és Közép–Németországban, ahonnan jöttek, túlnépesedés és szegénység volt. A német parasztság alsó rétege a harmincéves háború óta folyamatosan növekedett. Németországban elfogytak a művelhető földek, drágán lehetett hozzájutni parasztgazdasághoz. A fiatal, kisgyerekes családoknak vonzóak lettek Magyarország termékeny földjei. Eladták azt a keveset, ami a tulajdonuk volt, hogy 100–200 forintos tőkéhez jussanak. A korabeli köztudatban ennyiért lehetett magyar területen egy parasztgazdaságot megvenni. A betelepülők ilyen dalokat énekeltek utazásuk során:

„A magyarok országa a leggazdagabb föld,

Ahol bőven terem bor és gabona,

Így hirdették Günzburgban.

A hajók már útra készen állnak.

Ahol sok a marha, a hal és a szárnyas,

Egész nap tart a vadászat.

Aki most költözik magyar földre,

Arra az aranykor köszönt.”[1]

A betelepülők optimizmusa töretlen. 1723–ban a magyar világi és egyházi birtokosok engedélyt kértek III. (VI.) Károly magyar királytól a legális toborzáshoz. Grassalkovich Antal, aki a bácskai telepítésekért volt felelős, így foglalta össze tapasztalatait a bevándorlókkal kapcsolatban: saját eszközökkel bírnak, és jól alkalmazkodnak.

Az 1722–23–as országgyűlés a bevándorlóknak kedvezményeket szavaz meg: szabad költözködési jogot, három év mentességet a földesúri szolgáltatások alól és hat év mentességet az állami hadiadó alól.

1724–től kezdve a délnémet területekről megindul a tömeges bevándorlás. Először a bevándorlók nagy része katolikus sváb, később, II. József 1781–ben kelt türelmi rendelete után megindul a protestáns németek bevándorlása is.[2]

A magyar földesurak 1760–ig 250 ezer német telepest hoztak be birtokaikra. Elsősorban Budapest környékére, a Balaton északi, erdős területeire és Szatmár megyébe. A birtokosok megkövetelték a saját pénzforrást a telepesektől. Az állami szervek 150 ezer telepest hoztak be a Bánát és Bácska területeire. A bécsi Udvari Kamara tízévi adómentességet adott a telepeseknek, lakóházat teljes berendezéssel, gazdasági eszközöket a termeléshez. A legnagyobb kezdvezményt a Bánságban adták a betelepülőknek: egységesen 24 hold földet, amely nem volt felosztható.[3] A letelepítésre kijelölt falvakat, ha lakottak voltak, a betelepítés előtt kiürítették. Ügyelt a temesvári adminisztráció arra, hogy a bevándorlók megtartsák német nyelvüket, német viseletüket, német falusi elöljárókat és német tanítókat alkalmaztak. A rebellisnek tartott magyarok betelepülését nem engedélyezte. Elsősorban a magyar reformátusokat diszkriminálta.[4]

Az utolsó nagy telepítési akciót II. József uralkodása alatt, 1787 és 1788 között hajtották végre. Összesen 40 ezren érkeztek nemcsak Bácskába és a Bánságba, hanem a Magyar Kamara uradalmaiba is, például Ceglédbercelre.[5]

A németek bevándorlása minden megyében folyamatos volt. A jelentősebb sváb bevándorlás területei: Buda és Pest környéke (1830–ban 35 ezren), Baranya, illetve Tolna megye és Bácska. A svábok által sűrűn lakott Baranya és Tolna megyét Haas Mihály szatmári püspök Schwäbische Türkeinek, sváb Törökországnak nevezte.[6] A Magyar Kamara és a magánbirtokosok a német telepesek mellett magyarokat, bunyevácokat, szlovákokat és ruténeket is telepített.

A Svábföldről és a Rajna vidékéről származó sváb földművesek a 19–20. században Bácskát és a Bánságot az ország legjobb gabonatermő mezőgazdasági területeivé alakították. Modern módszereket hoztak Magyarországra, intenzívebb és hatékonyabb földművelést alkalmaztak. A megművelt földek értéke a többszörösére nőtt. Bóly környékén a telepesek aránya 49%–ra emelkedett, a nagybirtok értéke 1700 és 1772 között a hivatalos becslések alapján a tizenegyszeresére nőtt.[7]

A svábok betelepítése Magyarországra a történészek szerint igazi sikertörténet. Magyarország gazdasági fejlődése a 19–20. században a betelepítettek érdeme.

[1]  Gerhard Seewann: Az újkori betelepülés. Rubicon, 23. (2012), 11. 19.

[2]  Fata 2012, 13.

[3]  Fata 2012, 16.

[4]  Fata 2012, 15.

[5]  Fata 2012, 15.

[6]  Fata 2012, 14.

[7]  Seewann 2012, 20.

ELEK A TÖRÖK URALOM ALATT

1552. július 27–én Temesvárt elfoglalta a török sereg. Losonczy István 2300 katonával hónapokig védelmezte a várost. A védelmező katonaság között sok volt az idegen zsoldos. Losonczy Istvánt arra kérték, hogy ajánlja fel a törököknek a szabad elvonulást a vár feladásáért. A várból kivonuló katonákat a törökök ígéretük ellenére megölték.[1]

1552–től Gyula délre eső területe török ellenőrzés alá került. A törökök az elfoglalt területeken létrehoztak egy szandzsákot[2] Arad központtal.

1566–ban Gyulát ostromolta a török, és az ostrom alatt a város teljesen megsemmisült. „1587–ben még lakott benne némi csekély számú katolikus magyarság, de ez is elszállingózott innét; török, szerb, és zsidó nép telepedett le a három palánkra osztott városban s egy századon keresztül magyar nem is lakott benne” – írja Székely Lajos Gyula város című könyvében.

1554–ben Elek Zaránd megyéhez tartozott, a török közigazgatási beosztás szerint a zarándi járáshoz (náhije). Elek lakosságának számát a török adólajstromból, telekkönyvekből (defter) lehet kikövetkeztetni.[3] A legtöbb portája 1560–ban a Nadányi családnak volt, tíz kapuval rendelkeztek. A többieknek egy–négy porta jutott. 1563–ban Eleken 400–450–en élhettek. 1567–ben 300–350–en, százzal kevesebben, mint 1563–ban. Valószínűleg Gyula ostroma áll a lakosságcsökkenés hátterében. 1579–ig 350–400–ra növekszik a lélekszám. A nevek alapján magyarok laktak Eleken ezekben az években. Az 1561–es dézsmajegyzék alapján 14 olyan családot azonosíthattak, akik Eleken 1561–1579 között folyamatosan élhettek. Ilyen volt a Magos, Péter, Szitás és Tót család.[4]

1563–ban rekordmennyiségű búza termett a térségben. A defterek (török adólajstrom) a falvak teljesítőképességét mutatják: 1563–ban a búzadézsma alapján Elek a tíz falu között a nyolcadik adózó. A gyulai közigazgatási terület 240 településéből a búzatermelés alapján Elek az első húsz falu közé tartozott.[5] Eleken a búzatermesztés mellett juhtenyésztéssel is foglalkoztak. 1567–ben négy főnél összesen 486 juhot tüntettek fel.[6] Elek török birtokosát nem ismerik, ennek oka, hogy a gyulai szandzsák kimutatásai elvesztek.

1579 után Elek újratelepítéséig (1724–ig), 145 évig semmilyen adatot nem ismernek Elek lakóiról. „Mikor és hogyan tört meg a fejlődés? Feltehetőleg örökre titok marad” – írja Dávid Géza helytörténész.

1721–ben készült a magyar Udvari Kamarának Békés megyéről egy jelentés, amelyben Eleket Elek–pusztaként említik. „Ezeken a pusztákon nincsenek fák, és hiányzik a létfontosságú víz.”

[1]  Glatz 1995, 225.

[2]  Török közigazgatási terület.

[3]  Dávid Géza: Elek az oszmán hódoltság korában. In Havassy Péter (szerk.): Tanulmányok Elek történetéhez. I. kötet, Elek, Elek Város Önkormányzata, 2000. 88.

[4]  Dávid 2000, 90.

[5]  Dávid 2000, 93.

[6]  Dávid 2000, 92.

HARRUCKERN, AZ OSZTRÁK PÉNZÜGYI ZSENI

Johann Georg Harruckern 1664–ben Felső–Ausztriában, Schenkenfeld városban született. Apja takácsmester volt. Huszonöt éves volt, amikor könyvelőként alkalmazták az Udvari Kamaránál. Innen indult a pénzügyi karrierje. Huszonnyolc éves korában az osztrák sereg ellátási vezetője lett. 1697–ben Aradra nevezték ki, az aradi várépítés pénzügyeit ellenőrizte az Udvari Kamara megbízottjaként. Négy évet töltött Aradon, ez alatt a négy év alatt bejárta Arad, Békés és Csongrád megyéket. Ekkor ismerte meg a Magyar Kamara tulajdonában lévő hatalmas kihasználatlan, parlagon hagyott birtokokat.

A töröktől visszafoglalt marosi és tiszai határőrvidéken működött az aradi és szegedi kamarai felügyelőség. Ezek feladata volt, hogy illetékességi területükön a kincstári birtokokat és az állami jövedelmeket kezeljék, a területek értékét felmérjék.

Harruckern harminchét éves volt, amikor Itáliába küldték, és alezredesként irányította a sereg ellátását. 1708–tól Hollandiában öt éven át volt a sereg ellátási vezetője. 1710–ben az egyszerű származású Harruckernt udvari kamarai tanácsossá nevezték ki. A kinevezés lendületet adott a szakmai munkájának: újjászervezte és irányította a sereg ellátását a török háborúban. Ötvennégy éves volt, amikor III. Károly birodalmi lovaggá nevezte ki.

Harruckern tisztában volt személyes értékeivel, ezért 1709–ben munkájának elismeréseként a budafelhévízi malmot és a mellette lévő szőlőkerteket kérte. Biztos lehetett benne, hogy kérését teljesítik, mivel felsorolta, hogy a budafelhévízi malom helyett elfogadná a Gyula, Békéscsaba, Doboz, Gerla, Békés, Ladány, Gyarmat, Vésztő és Öcsöd közötti birtokokat a településekkel együtt. Az udvari kancellári hivatal 24 ezer Ft jutalmat utalt ki Harruckernnek. Egyúttal érdeklődött a Magyar Kamaránál, hogy a kért budafelhévízi malom a szőlőskertekkel odaadható–e.

A Magyar Kamara azt javasolta, hogy inkább a Békés megyei birtokokat adják el Harruckernnek felértékelésük után, mert a malom a szőlőskertekkel nem adható oda. A javaslatot a bécsi udvar kancellárja elfogadta, és engedélyezték, hogy a kért birtokokat a településekkel együtt felértékeljék.

Az értékelést az aradi udvari főbíró alig két hónap alatt elvégezte, és a kért településeken kívül még Szeghalmot és Gyomát is hozzávette, így a birtokokat a tizenegy településsel együtt 26 530 Ft–ra értékelte.[1]

A Magyar Kamara ezt az alacsony értéket nem fogadta el, és új értékelésre felkérte a szegedi birtokok pénztárnokát, Thán Ádám Jánost.

Az új értékelés tíz hónap alatt készült el, és az általa jóváhagyott becslés megegyezett az első értékeléssel. Az alacsony értéket megindokolta: a települések jobbágyai rendkívül szegények, „kereskedelem és kézművesség nem létezik Békés megyében, és Gyulát kivéve egyáltalán nincsenek szőlőskertek”.

Ezt az értékelést az Udvari Kamara elfogadta. Harruckern 1720. október 25–én megkapta a gyulai uradalmat Gyula és Szentes városok nélkül. Thán értékelése szerint a gyulai és szentesi birtokok értéke 7948 Ft. Néhány puszta kimaradt az értékelésből, ezt pótlólag Thán elvégezte. A szénási, királysági és kondorosi puszták 1230 Ft–ot értek. A többi gazdátlan puszta: a halásztelki, a muronyi, az orosházi, a simai, a simaszigeti, a szarvasi puszták együttes értéke 300 Ft–ot tett ki. Azt javasolta, hogy ezeket a pusztákat adják oda Harruckernnek, mivel határosak a birtokaival.

Harruckern megkapta a gyulai uradalmat, ami Békés megyéhez tartozott, a Zaránd és Arad vármegyékben fekvő Székudvar, Pecsér, Gyéres, Szentkirály uradalmakat és a romos állapotú Szentmárton–, Tamás–, Elek– és Pél–pusztákat. Az egész uradalom értéke 37 ezer Ft–ra emelkedett, ebből levonták a jutalomként kapott 24 ezer Ft–ot, a fennmaradt 13 ezer Ft–ot kellett befizetnie a kincstárnak.[2]

1722–ben Harruckern magyar állampolgár lett, 1723–ban Károly király neki adományozta a gyulai uradalmat, és a honosítás után a magyar törvények szerint bejegyezték a birtokait. Tíz év múlva Károly királytól még kapott ingyen előzetesen 36 ezer Ft–ra értékelt földeket. 1729–ben magyar bárói méltóságot kapott.

1736–ban Harruckern Békés, Csongrád, Zaránd és Arad megyékben fekvő 95 település gazdája lett, és összesen 800 ezer hold föld felett rendelkezett. Hivatali méltóságot is kapott: Békés megye főispánja lett 1732–től tíz évig, egészen haláláig.[3] Ha csak a földek értékét vesszük figyelembe, Harruckern egy hold földet 0,046 Ft–ért kapott.

[1]  Johann Stöckl – Franz Brandt: Elek betelepítése a XVIII. század első felében. In Havassy Péter (szerk.): Tanulmányok Elek történetéhez. I. kötet, Elek, Elek Város Önkormányzata, 2000. 107.

[2]  Stöckl–Brandt 2000, 107.

[3]  Stöckl–Brandt 2000, 108.

AZ ÍGÉRET FÖLDJE: ELEK–PUSZTA

Harruckern a földek és helységek birtokba vétele után nagyszabású betelepítésekhez kezdett: szlovákokat, románokat és svábokat telepített a parlagon hagyott földekre. Harruckern megbízásából elindultak a toborzók Németországba, Észak–Magyarországra és Erdélybe, hogy a megszerzett földjeire munkaerőt hozzanak.

Az első sváb telepesek a Würzburg, Nürnberg és Ulm határolta háromszögből érkeztek Elekre, kb. 93 helységből.[1] A legtöbben Würzburg környékéről jöttek. Würzburg tartományi főváros, az egyik legrégebbi német város. Évszázadokon keresztül püspökök irányították a várost, a lakossági terheket folyamatosan emelték: a 4000 lakosnak 30 templomot kellett felépítenie. A lakosság fellázadt, és parasztháborúval harcoltak a püspökök, hercegi érsekek ellen. A lázadást 1308–ban leverték, büntetésül a würzburgi férfiaknak egy börtöntornyot kellett építeni a vár délkeleti sarkán.

Nevezetes lázadás tört ki 1525–ben a püspöki uralom ellen. A város polgármestere, Tilman Riemenschneider a lázadás élére állt. A zendülést leverték, a polgármestert, aki a kor egyik leghíresebb reneszánsz szobrásza is volt, az uralkodó érsek parancsára végigkorbácsolták a városon.[2]

Tilman Riemenschneider szobrai, domborművei a würzburgi múzeumban tekinthetők meg.

Würzburg környékén évszázadok óta szőlőműveléssel foglalkoztak a sváb parasztok. A Majna partjától nyugatra találhatók Frankföld szőlőültetvényei. A középkorban 40 ezer hektáron álltak szőlőtőkék. Ma már csak 3200 hektáron termesztenek szilvánit, rizlinget és burgundit.

A würzburgi városi múzeumban a szőlőművelés emlékeit is kiállították. A würzburgi egykori hercegérseki palota Európa legszebb barokk kastélya, pincéjét a legnagyobbnak tartják Németországban.[3]

Würzburg és környéke tele van természeti és építészeti érdekességekkel. Würzburgtól keletre húzódik a völgyes–dombos Steigerwald. A dombok között jó minőségű utak kötötték össze a településeket. Az Aisch folyó partján fekszik Bad–Windsheim, ahonnan szintén jöttek Elekre telepesek. Nevezetes épülete a barokk városháza és az Ágoston–rendi kolostor hatezer kötetes középkori könyvtárával.

Steigerwald déli dombjain kialakult egy mezőváros, Uffenheim. A 14. századtól állnak a városfalak öt bástyatoronnyal és két városkapuval. Fagerendás régi házai és egy 1360–ban épített kórháztemplom a település építészeti szépsége.[4]

Erről a varázslatos tájról indultak el a sváb telepesek egy ismeretlen új hazába, Magyarországra, Harruckern hívó szavára.

A gerolzhofeni városi jegyzőkönyv 1724. április 20–i dátummal készült. Hatvan személy, 14 család kéri, hogy polgári kötelezettségeik alól mentesítsék őket, mivel április 22–én elindulnak a Magyar Királyság területére, közelebbről Gyulára, ahol letelepedni szándékoznak.[5]

A helytörténészek Gerolzhofent tekintik az eleki telepesek eredeti lakóhelyének.

A toborzók jó minőségű földek megszerzésének ígéretével hívták Magyarországra a svábokat. Ezek a földek Gyula határában és környékén voltak.

Nem tudjuk, vajon tisztában voltak–e a telepesek azzal, amit Bél Mátyás írt a török utáni időkről: „nem voltak, akik panaszkodjanak, sem akik engedelmeskedjenek. Hiszen az egész vidék lakatlan pusztasággá vált.”

1724. április 22–én nagy reményekkel indult el Gerolzhofenből a kivándorló hatvan személy. A telepesek fiatal, kisgyerekes családok voltak, akik eladták házukat, kevés földjüket, 100–200 Ft tőkével indultak Magyarországra, ahol egy parasztgazdaságot lehetett venni ebből az összegből. Német területen ennek a tízszereséért lehetett volna hozzájutni egy önálló gazdasághoz.

Philipp Elsässer bátyja, aki Magyarországra települt, levelet írt öccsének, és hívta magyarországi telepesnek a Hintschingenben élő öccsét:

„Egy pint bor mindennap, amíg csak éltek, ezt akarom én adni nektek, és a ház, a földekkel együtt, amit 200 forintért és a két szőlőbirtok, amit 100 forintért kaptam.”[6]

A telepesek harmada nincstelenként, mindenféle tőke nélkül vándorolt ki. Ők jobbágyi sorban napszámosként vagy pásztorként dolgozhattak.

Telkes jobbágyként a földesúrtól telket vagy résztelket kaphattak használatra.

A telek nagysága hat–hét hektár szántóföld és három hektár rét, igaerőként négy ökröt vagy lovat tartottak.

Ezért pénz– és terményadót kellett fizetniük, robotkötelezettségük is volt.[7]

A parasztgazdaság megszerzése volt a legfontosabb cél a telepeseknek, ez társadalmi felemelkedést és biztos egzisztenciát jelentett a családnak.

Elindultak a fiatal Johannok és velük a szép Barbarák, akik hittek abban, hogy a megszerezhető föld által gazdagok lesznek. A telepesek névsorában 19 Johann és 14 Barbara szerepel. A férfi keresztnevek közül olvasható egy–egy Roman, Kasper, Balthasar, Simon és Erhard is. A sok Barbara mellett jött két Kunigunde, egy–egy Eleonora, Ursula, Helene, Sibille és egy Apollonia is.

A kivándorlók gyülekezőhelye Ulmban, Günzburgban és Regensburgban volt. Ezt az utazást, amelynek végcélja Magyarország lett, Der grosse Schwabenzugnak nevezték. Napokig kellett várakozniuk a kitelepülőknek a szállítóuszályokra. A legismertebb uszály az „ulmi skatulya”, az Ulmer Schachtel volt. Ezt a gúnynevet a stuttgarti tartományi gyűlésen adták a vízi járműnek. Méretei: 19–22 m hosszú és 3 m széles, 1 m magas hajó volt. A hajó közepén volt egy kis ácsolt házikó. Ez védelmet nyújtott a kisgyermekes nőknek és a poggyászoknak. Rendszeresen, menetrend szerint közlekedtek tavasztól őszig az uszályok Ulm és Bécs között. A növekvő számú kivándorló elszállítását 1712–től egészen Apatinig ilyen uszályokkal bonyolították. Egy 45 személyes szállítóhajó 15 Ft 26 krajcárba került. A bácskai és bánsági területekre érkező svábok megvásárolták az uszályokat, és első házaik építésére használták fel a deszkákat.[8]

Az „ulmi skatulya” a svábok emlékezetében szimbólummá vált, Ulm nem hivatalos jelképe, a svábok kitelepítésének emléke.

Kismaroson 2004–ben, Hőgyészen 2006–ban, Kakasdon 2010–ben állítottak „ulmi skatulyákat” ábrázoló emlékművet a svábok betelepülésének emlékére.[9]

A szállítóhajókon lovakat és kocsikat is hoztak, öt–hat hétig tartott az út a Dunán lefelé, az éjszakákat a Duna szigetein töltötték.

Április 26–án indult az első csoport Gerolzhofenből Ulmba, innen indultak Magyarországra. Több útvonalat említenek a helytörténészek, amelyeken a bevándorlás lezajlott. Az egyik útvonal: Dunaföldvárig vízi úton, innen saját magukkal hozott lovas szekéren Szentesig mentek. Itt keltek át a Tiszán, és innen Gyuláig vezetett az útjuk.

A másik szóbeli hagyomány alapján: Pestig vízi úton jutottak el, a további utat saját lovas kocsikkal tették meg Szentesig.

Egy harmadik lehetséges útvonal: Regensburgtól Titelig a Tisza dunai torkolatáig utaztak. Titeltől felfelé a Tiszán lovak húzták a partról az uszályokat Szentesig.

Minden út Szentesen keresztül vezetett. Szentes már Harruckern báró birtokaihoz tartozott.

Az utak nagyon rossz állapotban voltak. Pestig négylovas kocsival utaztak, Pest után már csak nyolclovas kocsikkal lehetett közlekedni. Akinek nem volt saját lovas kocsija, annak Gyuláról küldtek Szentesre szállítójárműveket.

Az első telepesek a hosszú, nehéz út után megkönnyebbülve érkezhettek Gyulára, ahonnan továbbirányítottak hét családot Elek–pusztára.[10]

Az első hét betelepülő család:

- Lorencz Geisel feleségével, három gyerekével és egy cselédjével;

- Georg Ziebauer (Zielbauer) feleségével, két gyerekével és két cselédjével;

- Hans Adam Groha feleségével és három cselédjével;

- Hans Georg Scheller feleségével;

- Hans Adam Persch feleségével, három gyerekével és egy cselédjével;

- Hans Günsler feleségével és egy cselédjével;

- Hans Georg Büttner feleségével, egy gyermekével és két cselédjével.[11]

A telepesek közül a leginkább vállalkozó szellemű telepes Hans Adam Groha volt, aki három cselédjével érkezett. A legszegényebb Hans Georg Scheller és felesége, aki cseléd nélkül települt be.

A betelepülőknek összesen kilenc gyermekük és tíz cselédjük volt. A gazdával jött cselédek is reménykedtek, hogy megfelelő teljesítmény esetén még ők is földet, gazdaságot szerezhetnek maguknak.

Elek–pusztán a telepeseket nem várta ház, ivóvíz, érett gabona, gyümölcsös, szőlőskert. Mindent az első telepeseknek kellett megteremteni.

Az Elekre érkezés valószínű időpontja 1724. július eleje, közepe lehetett. Vetni már nem lehetett, de nem is volt hova, mivel hosszú évtizedek parlagon hagyott földjeit meg kellett tisztítani a bokroktól és a gyomoktól.

A volt települést löszpuszták, gyepek, szikesek, mocsárrétek, mocsarak, nádasok vették körül. Erdős terület Eleken nem alakult ki. Ház építéséhez fa nem állt rendelkezésre, viszont vályog, sárgaföld megtalálható a határban. Az eleki házak építőanyaga 1900–ig 80%–ban vályog volt.

Kertész Éva Elek növényvilágát mérte fel 1998–ban. Felmérése alapján Elek keleti határában a Káposztásdűlő, az ottlakai szőlősdűlő és a Homokdűlő löszös talajú területét kezdték el legkorábban művelni.[12]

Elek határában nincsenek állandó állóvizek. A battonyai Mocsárdűlő területén sziki nádasok és kákások alakultak ki, gazdag vízi állat– és madárvilággal. Egy jellegzetes gázlómadárnak, a bíbicnek gyakori fészkelőhelye volt az eleki legelő területe. Az 1940–es években sok száz bíbic élt még itt. Az Eleki–csatorna kialakítása után számuk fokozatosan csökkent. A földön található mélyedéseket száraz fűvel és levéllel béleli ki a tojó. Márciusban, áprilisban költ, általában négy olajbarna, fekete pettyezésű tojást rak a fészkébe.

A sváb gyerekek gyakran gyűjtöttek bíbictojást, rántottát készítettek belőle.

A nedves rétek megszűnésével fészkelőhelyük fokozatosan csökkent, ma már a bíbic az eleki legelőről végképp eltűnt.

Az eleki határtól, ha Ottlaka felé tartunk, a német temetővel szemben még megmaradt egy tocsogós, szikes, nádas terület, ahol 2021. július 25–én két bíbicet és egy szürke gémet vehettünk szemügyre, a magasabb területen pedig libák és birkák legeltek. Az ottlakai legelőt nem csapolták le, eredeti állapotában maradt meg növény– és állatvilága.

A Mocsárdűlő területén ma már szántóföldek találhatók. A löszpuszta réteket többségükben felszántották, eltűntek a rétekre jellemző növénytársulások, kivéve a Papi–domb, a Pap–halom és Pap–rét területeit, ahol megmaradt a löszpuszta rétekre jellemző növénytársulás. A terület egyediségét és értékességét májusban a tömegesen virágzó 10 ezer macskahere teszi látványossá.[13]

A telepesek legfontosabb feladata a kutak ásása és ideiglenes szálláshelyek építése volt. Az első feladat az állatoknak istálló és mellette az egy lakóhelyes viskó építése lehetett. A vesszőből font, sárból tapasztott anyagból készített paticsfal készítése nem lehetett ismert a telepeseknek. Ahonnan jöttek, ott a svábok házaikat kövekből és fából építették. A kutak ásása is szakértelmet kívánt. Az első keserves hónapok áthidalására segítséget kaphattak a letelepülők a földesúr Harruckerntől.

Már az 1724. április 24–én keltezett Decretumban helyteleníti a würzburgi püspök a Magyarországra költözéseket:

„[…] különös nemtetszéssel tapasztaltuk, hogy sok alattvalónk országon kívülre, különösképpen pedig Magyarországra költözik, saját maguk és magunk kárára és romlására, mindenféle csalás és méltánytalanság kíséretében.”

Egy visszatelepülő szerint Magyarország veszélyes: „Rossz klíma, járványok, rablók és éhség veszélyeztetik az emberek életét.”[14]

A forró, száraz nyarak és hideg telek szokatlanok voltak a betelepülőknek a kellemesebb éghajlatú, völgyes–dombos Steigerwald után.

Az első tíz évben Gyulán anyakönyvezték az eleki lakosok adatait. Egy gyulai tűzvészben az eleki anyakönyvek elégtek, így a betelepültek első tíz éve ismeretlen.

A gyulai Historia Domusból származik egy fontos adat: 1732–ben ötven család lakott Eleken, mindannyian sváb származásúak voltak.

1734–től Anton Hollinger, Elek első plébánosa kezdte el az anyakönyvvezetést.

Hollinger Antal plébános Bajorország Neuburg városából származott. Ismerte hívei szokását, nyelvüket.[15]

A sváb telepesek első megpróbáltatásukat 1735. április 30–án élték át a Szegedinác Péró–féle lázadás miatt. A plébános az egész falut Aradra menekítette. A falu lakói megmenekültek, de Eleket teljesen kifosztották a békésszentandrási felkelők.[16]

Az első tíz évben, 1724–1734–ig Eleken nem pusztítottak járványok.

A legnagyobb pestisjárványok 1710–1712 és 1738–1742 közötti években voltak Magyarországon kb. 300 ezer halottal. Az utolsó országos méretű pestisjárványt a törökországi háborúból hazatérő katonák hurcolták be, és 1737. július 11–től 1739. szeptember 18–ig tartott.

Gyulára 1738–ban érkezett meg a pestis, ezren haltak bele.

Elek 12 km–re van Gyulától, az eleki lakosok megtették a szervezett megelőzést, mindhiába: 1739. május 3–án Elekre is eljutott a „gugahalál”. Az első áldozat május 3–án Geisl Anna Maria asszony volt, akit a templom mellett fekvő temetőben temettek el.

A pestis ellen az emberek képtelenek voltak védekezni. Azt hitték, hogy a rossz levegő belélegzése okozza a betegséget. Védekezésül füstölést és vesztegzárat alkalmaztak.

A pestis tünetei: heves szívdobogás, fejfájás, légzési nehézségek. Később a hónaljban és az ágyékon fekete, fájdalmas daganatok keletkeztek. Akik megfertőződtek pestisben, négy–öt óra alatt vagy egy–két nap múlva meghaltak. Voltak, akik túlélték az első nyolc napot, ők voltak a csodás gyógyultak.[17]

Eleken 148–an haltak meg, 28 család teljesen kihalt.

Az első áldozatok:

- Elek első orvosa (felcsere),Wittmann Lorenz, 51 évesen halt meg 1739. május 21–én.

- Saffrich Bartholomäus az első tanító és jegyző 1739. június 30–án halt meg pestisben.

- A Wachter család négy tagja két hét alatt halt bele a döghalálba. Először az 53 éves apa, Heinrich, utána egy nap múlva az 50 éves Maria, a feleség, két nap múlva a 18 éves Michael és végül Julianna, a lányuk, 14 évesen.[18]

Május 15–től a hatóság új temetőt jelölt ki a pestis áldozatainak. A „pestistemető” a falutól kb. 1 km–re, délnyugati irányban feküdt. A temető mellett egy kórházat is felállítottak, ide szállították a betegeket.

A májustól októberig tartó pestisjárvány a legnagyobb dologidőben történt. A kapáláshoz, aratáshoz, szürethez nem volt elég dolgos kéz a munka elvégzéséhez. Özvegyek gyerekekkel maradtak egyedül, a földek megművelése, a gyerekek felnevelése mérhetetlen gondot okozott.

Az anyakönyvi kivonat szerint Philipp Burghardt 1739. június 21–én halt meg, 43 évesen. Özvegye két hónap múlva, 1739. augusztus 31–én feleségül ment Johann Georg Haaghoz. Szokatlan ez a sietség, a svábok többsége betartotta az egyéves gyászt. A sietség oka a továbbélés, a földek megművelése, a gazdaság továbbvitele és a gyermekek felnevelése lehetett. Ezekben a nehéz években jöttek magányos, nőtlen iparosok, akik Elekre vetődve feleségül vettek özvegyeket.

1740–ben egy Salzburg melletti helységből jött a nőtlen Johann Georg Egger, aki feleségül vette Anna Maria Zimmermann özvegyet.

Jött egy nőtlen cserzővarga is Nürnbergből, Georg Deinzer, aki özvegy Barbara Manndorfert vette feleségül.[19]

Szükség volt a 148 elhunyt pótlására, hogy a földek ne maradjanak parlagon.

Az eleki helyzetről megindító szavakkal számolt be Hollinger Antal, Elek első plébánosa, aki 1740–ben visszatért hazájába. Rengershausen plébániáján az anyakönyvben olvasható, hogy „mindenkit óva int”, hogy magyar földre költözzön.

A második betelepítést Harruckern János György fia, Harruckern Ferenc szervezte. Elek második betelepítése 1744 májusában kezdődött. A pontos időpontot Elek második plébánosa, Max Aigner rögzítette az anyakönyvben: 1744. május 11–én keresztelték meg Johann és Anna Christine Schlesinger lányát, aki a „Szentesről Elekre vezető úton, a mezőn született”.

A plébános úr még egy fontos bejegyzést írt: 60 család érkezett Frankföldről, ugyanarról a területről, ahonnan az első betelepülők érkeztek: Ailringen, Rengershausen, Gerolzhofen, Frankenwinheim, Schwanfeld stb. szerepel a felsorolt települések között. A szervezett második betelepítéssel kb. 300–an érkeztek Elekre.[20]

Az újonnan jöttek közül sokan rokoni kapcsolatban voltak az első betelepülőkkel. Nem riasztotta őket a következő mondás: „Az elsők a halállal találkoztak, fiaik az ínséggel, unokáik a kenyérrel.”[21]

Ínség akkor következett be, amikor aszály, sáskajárás, állatpusztulás volt. Az 1780–as években a gabona mellett fontos élelmezési alapanyag volt a burgonya és a káposzta. A híres eleki káposztaültetvények emléke megmaradt. Elek térképén a helynevek között szerepel a volt Téglagyártól keletre a Káposztás–dűlő elnevezés.

A svábok háztartása önellátó volt, két fontos alapvető zöldséggel egészült ki a burgonya–káposzta választék, a babbal és a paradicsommal. Ha a gabona mellett ez a négy alapvető élelmiszer megtermett, a svábok nem éheztek.

A 18. század végétől általános volt Eleken a sertéshízlalás és a kukoricatermelés, a sertéstenyésztés tette gazdaggá a települést. A sertéshús mellett a sváb háziasszonyok sok baromfihúst főztek. Marha– és birkahús ritkábban került a svábok asztalára. Marhahúst venni kellett, birkahúst az evett, akinek volt birkája. A birkatartás nem volt jellemző a sváboknál.

Zárt sváb közösségekben éltek, ezekben az években még nem alakulhatott ki a román, cigány, magyar, zsidó konyha hatása.

Az eleki sváboknál a megtermelt gabonafajtákból az étkezésre felhasznált búza, árpa és köles volt a legfontosabb. A kukoricából készült kukoricakása, a mamaliga később kerülhetett a svábok konyhájába, a románok hatására. Minden bizonnyal a sváb jobbágyasszony a ház körüli kiskertben megtermelte a káposztát, a burgonyát még nem, mivel termelése az 1760–70–es évektől kezdődik Magyarországon. A burgonyatermesztést Mária Terézia szorgalmazta elsősorban azért, hogy gabona helyett a burgonyát használják szesz előállítására.

1746–ban 56 család 129 tehenet tartott, ez a családonként több mint két tehén adta a napi friss tejet, amiből aludttej, túró, tejföl készült.

A sváb családok – a háztartás ellátására – a sertések mellett számos baromfit tartottak. Egy kimutatásban olvasható, hogy egy egész telkes jobbágy kisdézsmaként – a földesúrnak köteles volt egy icce vajat, két kappant, két csirkét és 12 darab tojást beszolgáltatni. A kisdézsmát pénzben is meg lehetett váltani, ez 2 forint volt egy egész telek után.

A kimutatás szerint nyolc disznót tartottak a faluban. Ennek a hitelessége megkérdőjelezhető, mivel a sertéstartás a sváboknál nagyon népszerű volt. Elek gazdagodását a növekvő sertésállománynak és később a marhatartásnak köszönhette.

119 ló és 50 csikó volt a faluban, a lovakat kétlovas igaként használták szántásra, vetésre, aratásra. A jobbágy köteles volt egy egész telek után 52 nap igás robotnapot adni évente a földesúrnak, ami óriási terhet jelentett.

Az állattartás melléktermékét, a trágyát, a földekre hordták. Évente háromszor szántottak: az őszi vetés alá kétszer, a tavaszi vetés alá egyszer.

Természeti csapások ezekben az évtizedekben Elek–pusztát nem sújtották.

Elek–pusztán 1746–ban három kézműves dolgozott: Ulrich Mauer, Georgius Persl és Georius Frelik. Nevük alapján mindhárman svábok.

Két vízimalom–tulajdonosa volt Elek–pusztának: Peter Turst és Johannes Raindli.

A két vízimalom megléte és működése rejtély a mai eleki lakosoknak. Elek–pusztán nem volt folyó, és a domborzati viszonyok sem tették lehetővé vízimalmok működését. Valószínűleg valamilyen magaslatot építhettek, és a települést körbevevő mocsarakból vízeltereléssel érhették el a vízimalmok működését.[22]

Elek százéves fennállását 1824–ben ünnepelték, ekkor készült egy olajfestmény a templomról. A festményen jól látható a templom előtti vízfolyás, és rajta a híd, amin a templom megközelíthető. (8. kép)

Lemhard Rucknak volt egy pálinkafőző üstje, amely újabb rejtély, mivel a pálinkafőzés a legszigorúbban őrzött földesúri monopóliumnak számított. Ebben az esetben valószínűleg a földesúr engedélyezte dézsmafizetés ellenében.

Elek–pusztán működött egy kocsma, ahol a betérő jobbágy ihatott a szilvából, törkölyből és rozsból készített pálinkákból, valamint a gyenge minőségű borból. A bor és a törköly nem Elek–pusztáról származhatott, mivel a szőlőskertek az 1796–os összeírásban szerepeltek először. Kevés szőlő valószínűleg már minden háztartásban termett, hiszen 1746–ban 22 éve éltek Elek–pusztán svábok, és ahonnan jöttek, ott nagy hagyománya volt a szőlőtermesztésnek.[23]

Elek–puszta annak ellenére, hogy Eleket nem vették körül erdők, „faizási” (lignatio) jogot is kapott.

Az összeírásban öt német eredetű név szerepel, akik Elek–pusztán nem földműveléssel foglalkoztak. Csak Lemhard Ruck, a pálinkafőző neve szerepel az első betelepült családnevek között. A kézművesek, vízimalom–tulajdonosok a környező településekről érkezhettek, vagy a Dunántúlról.[24]

1760–ban az anyakönyvi kivonatokban az első betelepültek neveinek 50%–a, a további években 35%–a található meg. Jelentős az Elek–pusztát elhagyók száma és a beköltözőké is, hiszen a helység lakóinak száma folyamatosan növekedett.

1746–ban az első betelepülők fiai, a második nemzedék válik felnőtté. Az eleki svábok népi bölcsessége, a már említett Tod, Not, Brot, ami arra vonatkozik, hogy a betelepülők első generációja magyar földön először a halállal találkozott a pestisjárvány következtében, történelmi valóság. A szükséget a második generáció – a kimutatás alapján – nem élhette meg, mivel az állattartás és a gabonatermelés elegendő élelmet biztosított minden sváb családnak.[25]

Majd a 20. század hozza meg a svábok tömeges elszegényedését Eleken, a Horthy–érában, amikor az annyira áhított kenyeret olyan sok embernek kellet szétosztani, hogy kenyérszelet helyett morzsa jutott az eleki svábok több mint 59,9%–ának. (1930–ban az agrárnépességen belül az agrárszegénység 59,9%–os volt.)

8. kép Nánási Mihály gyűjtése

[1]  Stöckl–Brandt 2000, 109.

[2]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 306.

[3]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 309.

[4]  Ember–Kanyó–Huba 1980, 278.

[5]  Stöckl–Brandt 2000, 2000, 113.

[6]  Seewann 2012, 20.

[7]  Glatz 1995, 326.

[8]  Fata 2012, 15.

[9]  Fata 2012, 15.

[10]  Rapajkó Tibor: Elek demográfiai viszonyai a XVIII. század elejétől napjainkig. In Havassy Péter (szerk.): Tanulmányok Elek történetéhez. I. kötet, Elek, Elek Város Önkormányzata, 2000. 123.

[11]  Stöckl–Brandt 2000, 113.

[12]  Kertész Éva: Elek növényvilága. In Havassy Péter (szerk.): Tanulmányok Elek történetéhez. I. kötet, Elek, Elek Város Önkormányzata, 2000. 20.

[13]  Kertész 2000, 24.

[14]  Stöckl–Brandt 2000, 106.

[15]  Stöckl–Brandt 2000, 108.

[16]  Glatz 1995, 308.

[17]  Glatz 1995, 312.

[18]  Stöckl–Brandt 2000, 113.

[19]  Stöckl–Brandt 2000, 115.

[20]  Stöckl–Brandt 2000, 116.

[21]  „Tod, Not, Brot.”

[22]  Kovách Géza: Elek fejlődése a betelepítéstől 1843–ig. In Havassy Péter (szerk.): Tanulmányok Elek történetéhez. II. kötet, Elek, Elek Város Önkormányzata, 2002. 8.

[23]  Kovách 2002, 11.

[24]  Kovách 2002, 8.

[25]  Rapajkó Tibor: Adatok Elek XVIII. századi történetéhez a Historia Domus alapján. [h. n.], [é. n.]. 22.

EURÓPAI VÁLTOZÁSOK

Százharminckét év töretlen gazdasági fejlődésének eredménye: Elek–pusztából mezőváros lett. Ez alatt a több mint száz év alatt Európában mélyreható változások következtek be az államok vezetésében. Anglia járt a változás élén: itt jött létre először polgári társadalom. A gyarmatokból szerzett vagyon kifejlesztett egy olyan réteget, amelyeknek tagjai távoli országokkal kereskedtek, vállalkozásokat hoztak létre, pénzbefektetési rendszereket szerveztek, és az új struktúrához kidolgozták a jogi kereteket.

Angliában új társadalom született: a nemesek öröklött előjogai helyett vagyonalapú társadalom jött létre. Aki több adót fizetett, az a társadalom hasznosabb tagja lett. Itt szerveződött először a 18. században a polgári társadalom, itt zajlott le az ipari forradalom.

Amíg Magyarországon még a céhes iparos segédjével maga végez el minden munkafázist, Angliában már a megalkotott gőzgépek jelentik a hajtóerőt.

Másként alakult ki Franciaországban a polgári társadalom: forradalommal váltották le a korlátlan hatalommal rendelkező uralkodót és a nemességet.[1]

Kelet–Európában két tehetséges uralkodó, Mária Terézia és fia, II. József uralkodása alatt lazítják a rendiséget, hogy az egész társadalom modernizálása felgyorsuljon. Mindketten felvilágosult, a világpolitikát helyesen értékelő, előítéletektől mentes uralkodók voltak.

Állami feladatnak tekintették a jobbágy és a földesúr közötti viszony állami ellenőrzését. Megállították a földesúri önkényt, bormérési és erdőhasználati jogot adtak a jobbágynak. II. József eltörölte a robotot, a „jobbágy” elnevezést, és visszaállította a szabad költözködési jogot. Terveket készíttetett a mocsarak lecsapolására és a folyók szabályozására.

Állami feladatnak tekintették az új gazdálkodási eljárások bevezetését. A földeken terményváltó gazdálkodást vezettek be, ösztönözték a földek trágyázását. Szorgalmazták az eperfák ültetését, ezzel segítették a selyemhernyó–tenyésztés bevezetését és a méhészet elterjedését.

1776–ban Pesten az olasz származású, de Magyarországon született Valero István alapított selyemmanufaktúrát. Néhány évtized múlva a legfinomabb selyemszöveteket állították elő modern gépekkel a magyarországi selyemhernyógubókból.[2]

1765 és 1768 között Mária Terézia mintajuhtenyészetet szervezett, és új juhfajtákat hozatott be Spanyolországból. Száz merinói birkát vett a spanyol királytól. A birkanyájjal jöttek a szakavatott birkapásztorok is, akik a gondos bánásmódot tanították a helyi birkapásztoroknak.

Az Alföldön a juhok racka és cigája fajtájúak voltak. Mindkét fajta hosszú szálú, durva gyapjút adott, ami a jobbágyok darócruháihoz éppen megfelelő volt. A finomabb gyapjúruhák előállítására a merinói birkák gyapja volt az alkalmasabb.[3]

1828–ig az adólajstrom alapján az eleki svábok nem tartottak juhokat.

Magyarországon, a folyók árterein Európa egyik legnagyobb birkatenyészete virágzott. Mégis csak 85 év múlva épült ki a gácsi posztógyár, amely részvénytársasági formában működött. Hétszáz embert foglalkoztattak Aachenből hívott műszaki szakemberek irányításával. Innen rendelték meg a gőzgépet is, amely a gyártósort működtette.[4]

Csontváry Kosztka Tivadar Gácson volt gyógyszerész, a patikájától kb. 150 méterre volt a gácsi posztógyár. Csontváry 1894–től, 41 évesen tanult festeni. „Eredeti találmányú” technikával festette képeit, amit a művészettörténészek kétkedve fogadtak. Olajfestményként határozták meg képeit.

Végvári Zsófia művészettörténész feltételezi – a festmények anyagvizsgálatának eredményei alapján –, hogy a festő csak a képek vázlatvonalaihoz használt tubusos olajfestéket. Nagyobb felületekhez textilfestéket használt, amit a gácsi posztógyárból nagy mennyiségben, olcsón vett meg.[5]

II. József, aki német–római király, magyar királynak nem koronáztatta meg magát, így a magyaroknak maradt II. József, a „kalapos király”. II. József ugyanis nem fogadta el a magyar rendi alkotmányt, ez az oka annak, hogy koronázása nem történt meg.

A „kalapos király” egyik célja éppen az volt, hogy eltörölje a rendiséget, amely gátolta a polgári átalakulást. Megszüntette a vármegyéket, és helyettük tíz kerületet alakított ki, irányításukra királyi biztosokat állított. Az egyik kerület központja Temesvár lett.[6] A királyi biztosok egyik feladata volt, hogy kerületüket rendszeresen beutazzák, és a megszerzett információkat elküldjék Bécsbe.

II. József 1784–ben megváltoztatta az igazgatás nyelvét, latin helyett németre. Ez a magyar rendek legnagyobb sérelmévé vált.[7] A Kárpát–medence nemzetiségei a felvilágosodás hatására arra törekedtek, hogy anyanyelvüket irodalmi szintre emeljék. A magyarok mozgalma volt a legerősebb: magyar folyóiratokat adtak ki, fejlődött a magyar beszédkultúra és a nyelv, többek között Batsányi, Kazinczy és Csokonai által az irodalom.

A két kiemelkedő képességű uralkodó az európaiságot és a modernizációt képviselte. Ám nem vették figyelembe, hogy az államszerkezet és az irányítás fejlettebb volt a társadalomnál. A magyar uralkodó nemesség a nemzeti hagyományrendszert és az idegenellenességet képviselte. Ez a kettősség a magyar polgári átalakulás indulása óta a mai napig érvényesül a magyar politikában.

Elek második betelepítése után a magyarországi történések:

- 1744–ben dunántúli szlovákok megalapítják Orosházát.[8]

- 1745. május 6–án a jászkunokat Mária Terézia szabad parasztokká nyilvánítja. A Német Lovagrend volt előzetesen a jászkunok földesúri hatósága. Tőlük váltották meg (redemptio) magukat a jászkunok. Akik hozzájárultak a megváltáshoz, birtokokat kaptak, közös legelőket használhattak.[9]

- 1750. október 15–től Bécsből Budára naponta oda–vissza postajárat indult nyolclovas delizsánsszal. Az utazás két napig tartott, és 15 Ft–ért lehetett utazni. Ez két borjú ára volt.[10]

- Mária Terézia a behurcolt járványok elleni védekezésként elrendelte, hogy minden vármegyében egy fizetett orvos és sebész legyen. Mivel nem volt elég orvos az országban, a falvakban felcserek, akkori nevükön borbélyok és javasasszonyok gyógyítottak. Ha a javasasszony által kezelt beteg nem gyógyult meg, boszorkánysággal vádolták meg, és bíróság elé állították a javasasszonyt.[11]

- Mária Terézia engedélyt kért XIV. Benedek pápától, hogy csökkentse az egyházi ünnepek számát: „a túl sok ünnep henyélésre és mulatozásra sarkallja a népet.” A pápa rendelete alapján Magyarországon 1754. január 11–e óta a kötelező katolikus ünnepek: karácsony, újév, vízkereszt, az Úr mennybemenetele, Úrnapja stb., és még tíz katolikus ünnep. Minden katolikus közösségnek volt helyi védőszentje, akinek napját búcsúval ünnepelték meg.[12]

A szocialista „államalapítás” után, 1949. augusztus 20–tól a vallási ünnepek egy részét teljesen megszüntették vagy eljelentéktelenítették. Az eleki svábok ragaszkodtak ünnepeikhez, a tiltások ellenére a katolikus templom vasárnaponként zsúfolásig megtelt hívőkkel.

A Boldogasszony Anyánk… kezdetű ének 1715–ben jelent meg először egy énekeskönyvben, Szoszna Demeter kiadásában.[13] A Rákosi–korszakban valamiféle ellenállásként szokássá vált, hogy a mise végén, miután a pap elbocsájtotta a híveit, valaki elkezdte énekelni a Boldogasszony Anyánk… kezdetű szenténeket.

„Boldogasszony Anyánk, régi nagy Patrónánk,

Nagy ínségben lévén, így szólít meg hazánk:

Magyarországról, édes hazánkról,

Ne felejtkezzél el szegény magyarokról.”

A „szegény magyarok”, akik sváb származásúak voltak, évtizedekig várták Magyarországon a segítséget, mindhiába. Zengett az eleki templom az énektől, mindenki az elveszített szeretteire gondolt: a férjre, aki eltűnt a háborúban, a testvérre, aki megjárta Ukrajnát, a rokonokra, akiket kitelepítettek Németországba, a családtagokra, akik az új rendszerben üldözött kulákok lettek…

Amikor 1724–ben megérkeztek az első sváb családok Elek–pusztára, még nem volt egységes Német Birodalom, a sváboknak nem volt még összetartástudatuk.

A betelepülés óta eltelt több mint kétszáz év alatt kialakult az eleki sváboknál a nemzeti érzés, már Magyarországot tekintették hazájuknak: „német az anyanyelvünk, de magyar állampolgárok vagyunk.”

[1]  Glatz 1995, 322.

[2]  Glatz 1995, 334.

[3]  Glatz 1995, 324.

[4]  Glatz 1995, 381.

[5]  Németh János: Csontváry eredeti találmányú technikája. Élet és Tudomány, 73. (2018), 51–52. 1626–1629.

[6]  Glatz 1995, 344.

[7]  Glatz 1995, 342.

[8]  Glatz 1995, 312.

[9]  Glatz 1995, 313.

[10]  Glatz 1995, 314.

[11]  Glatz 1995, 315.

[12]  Glatz 1995, 316.

[13]  Csordás Lajos: Boldogasszony anyánk. Népszabadság, 2014. október 11.

ELEK–PUSZTÁBÓL MEZŐVÁROS LESZ (1724–1856)

Elek–pusztából 132 év alatt fejlődött ki a mezőváros. Az európai változások hatására Eleken megindult a polgári átalakulás, kialakult Elek társadalmi rétegződése, a jobbágyból módos parasztpolgár lett. A tiszta sváb lakosság mellett románok, cigányok, zsidók és szlovákok is betelepültek. Elek fokozatosan alakult ötnemzetiségű nagyközséggé.

Elek további fejlődését és a társadalmi rétegződését az adóösszeírásokból lehet kikövetkeztetni. 1828–ban készült a legpontosabb adóösszeírás, ennek célja Elek vagyoni állapotának felmérése volt. 1828–ban 314 házban 2314–en laktak, az eleki svábok létszáma 84 év alatt, a második betelepítés óta több mint négyszeresére emelkedett. Ennek oka, hogy a katolikus sváb családok nem éltek a születéskorlátozással.[1]

1800 és 1824 között Eleken az élve született gyermekek száma: 7,85 volt családonként. Száz sváb nő 785 gyereknek adott életet.[2] A 2018–as magyarországi termékenységi mutató 1,45–ről 1,41–re csökkent. Száz magyar nő 141 gyereknek ad életet. A lélekszám fenntartásához 2,1 termékenységi mutató kellene.

A magas termékenységi mutató miatt szükségszerűen bekövetkezett a földek felaprózódása, a megélhetés egyre nehezebb lett. Nőtt a házas zsellérek száma, nekik már nem jutott jobbágytelek, földet béreltek, vagy napszámot vállaltak. A ház nélküli zsellérek és a szolgák száma is nőtt. Ők azok, akik más portáján húzták meg magukat. Fizetségként a lakhatásért munkával törlesztettek. 117 családnak nem volt sertése, tehene 87–nek, és 53–nak nem volt lova. A 117 család már mélyszegénységen élhetett, hiszen már disznót sem tudott tartani.

A szegény réteg mellett kialakult a módosabb jobbágyréteg is, akinek az állatállománya folyamatosan bővült: 3–4 lovat, 2–3 tehenet tartott, és 26 hold földet művelt például Wittmann Antal.[3]

A vállalkozóbb családok, akik több cselédet foglalkoztattak, több gyerekük volt, sikeresebbek voltak a többinél. Módos családként említi a településkutató a Ruck, a Striffler és a Niedermayer családot. A családok 68%–a, 73 jobbágycsalád gazdálkodott egész teleknél nagyobb úrbéri földön, a legszegényebbek száma több, mint 32% lett.

Az 1796–os adókimutatásban már megjelent a szőlő is, akkor 73 900 négyszögölön, 125 család összesen 147 800 szőlőtőkét művelt. Ez a számszerű érték volt a maximum, 1828–ban csaknem a felére, 30 050 négyszögölre csökkent a szőlő területe.[4]

A szőlőművelés mindig fontos volt a sváboknál: mivel Eleken rossz volt a víz minősége, helyette bort ittak. Mivel elfogytak Elek határában a megművelhető földek, Apáti– és Pélpusztán béreltek földet, itt marhatenyésztést folytattak.

Más megoldás is kínálkozott: Almáskamaráson 1844–ben 80 család 119 házhelyet vett bérbe a Magyar Kamarától. 25 kataszteri holdat is kaptak bérleményként, a feltétel: dohánytermesztést kellett vállalniuk 5 kataszteri holdon. A bozótos, elgazosodott területet kétegyházi jobbágyok tisztították meg, robotban. Ezután mérte ki a Magyar Kamara mérnöke a földeket.[5] Ez volt az első népességkiáramlás Elekről.

Elek és Szentmárton (Románia) után Almáskamarás lett a környék harmadik német ajkú települése. 1829–ig Elek–pusztán végbement a gazdasági rétegződés: a módos paraszttól a házatlan zsellérig.

Illyés Gyula a Puszták népe című könyvében leírja a pusztai társadalom ranglétráját: a béreseken belül külön vannak az ökörhajtók és külön a kocsisok. Ők osztály szempontjából fölötte állnak a béreseknek. A legalacsonyabb osztályba tartoznak a kanászok, és őket követi a „dohányföldieké”.

Az Almáskamarásra települt eleki svábok, akik kénytelenek voltak dohánytermesztést is vállalni, családjukkal együtt művelték a dohányföldet. Minden bizonnyal nem különült el, és nem alakult ki ez a társadalmi rangsor, amit Illyés említ.

A nemességnél is létrejött a társadalmi rétegződés a főnemességtől az elszegényedett jobbágysorba került kisnemességig. Az országban 1830–tól kialakult egy politikai elit, akik a jobbágyrendszert meg akarták változtatni a társadalmi fejlődés érdekében.

A köz– és főnemesség egy része tapasztalta, hogy birtokait nem tudja korszerűsíteni, mivel nem hitelképes a birtoka, nincs szabad munkaerő a jobbágyrendszer miatt. Gyermekei, akiket Nyugat–Európában taníttatott, új társadalmi fejlődést akartak Magyarországon.

Volt egy másik dinamikus új magyar elit is: az elszegényedett kisnemesség, gazdag parasztok, kereskedők, iparosok gyermekei, akik iskolákban tanítóként, kórházakban orvosként, újságoknál újságíróként dolgoztak. Ismerték az európai politikát, részt vettek megyegyűléseken, előadásokat tartottak, újságokat, könyveket írtak.

A két politikai elit létszáma az 1780–as 4–5 ezerről 1840–ig 40–50 ezerre emelkedett.

Másfél évtized kellett ahhoz, hogy Széchenyi munkásságával, a Hitel című munkájával rádöbbentse a nemességet, hogy az általa sürgetett társadalmi–gazdasági átalakulásnak végbe kell menni saját jövőjük érdekében.

1842–ben Kossuth Lajos ötezer előfizetővel elindította a Pesti Hírlapot. Kossuth és követői – a társadalmi változások támogatása mellett – a magyar államhatalom különállását fogalmazták meg, és a politikai intézményekben nemzeti érdekek érvényesítését kérték.

A politikai elitnek és Magyarországnak szerencséje lett, mivel a magyar törekvéseket József főherceg – egy kiemelkedően tehetséges Habsburg – támogatta, és közvetítő szerepet vállalt az udvar és az új magyar politikai elit között.

1846–47–ben létrejöttek a különböző politikai pártok: a konzervatívok és a liberálisok.

A konzervatívok is akarták a haladást, a modernizációt, de ők „fontolva” haladtak, vezetőik Dessewffy és Apponyi.

A polgári szabadságjogokért küzdő liberálisok között volt Deák, Kölcsey. Köréjük csoportosulnak az írók, költők: Jókai, Vörösmarty, Arany és Petőfi.

A liberálisok elsődlegesnek tekintették, hogy az állam minden állampolgára egyenlő. Másodlagos volt számukra a származás és az etnikum.

A Kárpát–medencében az állam mindig magyar volt, az állam hivatalos nyelve a magyar. Ezt az 1843–44–es országgyűlés is kimondta. A magyar liberalizmus a magyart tekintette államalkotó nemzetnek. A nem magyar népek és a magyarok a magyar nyelv államnyelvvé nyilvánításakor és a magyart elismerő államalkotó nemzet kimondásakor kerültek szembe egymással.[6]

A polgári átalakulási folyamat első gyakorlati lépése az 1839–40–es országgyűlésen született meg: az örökváltságban lehetőséget kaptak az egyes jobbágyok és egész községek, hogy váltságösszeg megfizetésével örökre szabad polgárrá váljanak, és felszabaduljanak a földesúri kötelezettségük alól.

A másik törvény, a társasági törvény, a pénzforgalom, a hitelnyújtás, a szabad kereskedés, a szabad gyáralapítás kereteit szabályozta.

1848–ig a pénzhiány miatt csak a falvak 0,5%–a szabadult fel, a jobbágyság 5%–a.[7]

Az eleki földek, Székudvar, Arad, Szentmárton, Gyula és a Kígyósi–puszta már a Wenckheim család tulajdonában voltak egészen 1945–ig. Ez a birtok a Harruckern–birtok ötödrésze volt, a Wenckheim grófok anyai ágon örökölték.

Elek a környező települések közül kiemelkedett gazdagságával, és az eleki svábok élni tudtak az örökváltság törvényben megfogalmazott lehetőségével: „1843–ban a földesúr véglegesen rendezte a jobbágykérdést, a telkeket öröktulajdonként kiadta” – írja Csepregi Imre eleki plébános. Az örökváltságról szóló szerződés a második világháborúban eltűnt, így a pontos tartalmát nem ismerik a helytörténészek.[8]

A megváltással megváltoztak a tulajdonviszonyok: úrbéri földekből parasztbirtok, a jobbágyból szabad földtulajdonos lett. Ekkor kezdtek Elek körül kialakulni a tanyák, mivel a szántóföld tulajdonosa saját földjét állandónak tekintette. A birtokos paraszt szabadon rendelkezhetett munkaerejével, jövedelmével, elindult egy olyan úton, amelyen parasztpolgárrá vált.