A
HALLGATÁS
SEBEI

FIONA
McPHILLIPS

Fiona McPhillips: When We Were Silent

Copyright © 2024 by Fiona McPhillips

Hungarian translation © Szaszkó Gabriella, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Fiona McPhillips: When We Were Silent

Penguin Random House, Transworld Publishers, Doubleday,

Great Britain, 2024

Fordította: Szaszkó Gabriella

ISBN: 978 963 598 323 0 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Gregg Kulick

A kötetet tervezte: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Kővári Bettina, Tót Barbara

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller

Jamesnek, Annának és Harrynek

amikor csendben vagyunk,

akkor is félünk

Audre Lorde: Litánia a túlélésért

ELSŐ RÉSZ
MOST

1. FEJEZET

HOSSZÚ ÉVEKEN ÁT IGYEKEZTEM egyáltalán nem gondolni a Highfield Manorre. Gránitfalainak hivalkodó magasságára és a kőhideg árnyai között rejtőzködő titkokra. Cédrusok sötét fátyla takarta el a külvilágtól az iskolát. De hiába, az emlékek a mai napig alattomos betegség módjára lappanganak bennem.

Még most, a Trinity előtt, a macskaköveken gyülekező diákokat figyelve sem tudok másra gondolni, mint a tinilányok barátságaira, a köztük lévő társas hierarchiára és az én akkori naiv bizonyosságomra, hogy képes leszek legyűrni mindezt.

Nem kell sok, hogy a Highfield újra és újra betörjön az életembe. Elég a klórszag libbenése az edzőteremben vagy a bőr nyikorgó hangja a meztelen bőrömön, és a szívem máris gyorsabb ütemre vált. A test mindenre emlékszik, amit az elme el akar feledni.

Az irodámba beeső napfény párhuzamos csíkokat és árnyakat vet az asztalomon szétdobált könyvekre. Izzadságcseppek gyűlnek az orrnyergemen, próbálom összeszedni a mondandómat a délutáni órámra, amelyen az elmúlt évszázad ír női szerzőinek újjáélesztése a cél. Jegyzetelek, és azt gondolom, valóságos bűncselekmény volt oly hosszú időn át elnyomni és némaságra kárhoztatni ezeket a hangokat, amelyek ezért végül nem is jelentettek semmit.

Amint egészen belemerülök a munkába, a telefonom megrezdül az asztalon, így ránézek. Nem ismerem a számot. Habozok, aztán mégis felveszem.

– Ronan Power – szólnak bele, mire az elborzadás és a bűntudat egy másodperc alatt uralkodik el rajtam.

Máris tudom, hogy bármi is következik, egyvalami már biztos: a történetemet a hamvaiból fogják újjáéleszteni, több mint harminc évvel azután, hogy próbáltam a lehető legmélyebbre eltemetni.

Ronant a kinti asztalnál ülve találom. Napfényben fürdőzik az arca, nem visel nyakkendőt, és egy americano felett mélázik. Helyesebb most, mint ahogy régről emlékeztem rá; őszülő szakálla valahogy még méltóságteljesebbé teszi arcának szoborszerű vonásait. Ahogy előrehajol, hogy üdvözöljön, megpillantom a jégkék Power-tekintetet a Ray-Ban sötétített lencséi mögött, mire az édes nosztalgia enyhíti a zaklatottságomat.

Csupán tizenöt volt akkoriban, három évvel fiatalabb nálunk. Shauna pimasz kisöccse, semmi több. Az évek során rajta tartottam azért a szememet, figyelemmel kísértem a bíróságon elért sikereit és társadalmi szerepvállalását. Azonban Shaunának sikerült offline töltenie az életét, egyetlen nyomot sem hagyott hátra a hétköznapi bámészkodóknak. Az egyetlen ok, amiért biztos vagyok benne, hogy még mindig életben van, az az, hogy egy Power sem halhat meg említés nélkül. Csupán ebben a pillanatban – a hivatalos találkozó miatt érzett zavaromban – zsibbaszt el ennek a lehetősége.

– Személyesen akartam elmondani – szólal meg Ronan.

Szóval itt volnánk, a déli napsütés vakító fényében, a léptek zajával és felszálló városi gőzzel körbevéve, amikor végre vége lesz ennek az egésznek. Mondhatni, éppannyira epekedek hallani a hírt, mint amennyire rettegek tőle. Shauna halála a sztorinkat egyenesen visszaröpítené az újságok címlapjára, de egyben a rettegés végét is jelentené számomra, mellyel annyi éven át éltem együtt, hogy még most is képtelen vagyok éjjelente aludni miatta.

– Megint ugyanaz történik. A Highfieldben.

– Hogy mi?

– Elvállaltam egy úszó képviseletét.

Nem erre számítottam. Ez visszatérés a Highfieldbe, nem felszabadulás a súlya alól.

– Csak tizennégy éves.

– Ó, istenem! – A kezemet a fejemhez kapom a szavak ereje és a napsütés elleni védekezésképp.

– Szükségem van a segítségedre – mondja, de engem minden erő elhagy. – Tanúskodnod kellene.

Valami mélyen belül megtörik bennem, de már túlságosan is megszokták az idegeim, így a külső, merev álcámon semmi sem mutatkozik.

– Nem értem, mi köze ennek hozzám.

– Ne már, Lou! Most pont neked kell részletesen elmagyaráznom?

Megrázom a fejemet hitetlenkedésem jeléül, egyúttal igyekezve elejét venni, hogy kimondja a szavakat, amelyeket képtelen lennék elviselni. Csak arra tudok gondolni, hogy egyszer már megtettem ezt, még egyszer lehetetlenség lenne.

– Figyelj, egyikünk se akarja újraélni a Highfield-ügyet, de nem engedhetjük, hogy valaha is újra megtörténhessen hasonló.

A Highfield-ügy. Így hívják az esetet online a kanapéhuszárok és az önjelölt netes detektívek. A múltat azonban nem lehet a kovácsoltvas kapuk mögé zárni. Mindannyian részesei vagyunk, a highfieldes lányok ügye, akikről mindenki azt hiszi, ismeri őket, akik mind kiváltságos helyzetbe születtek, a világ a lábuk előtt hever. És ott vagyok én, a betolakodó. A vallomásunk nem azon a végzetes éjjelen kezdődik, és nem is akkor ér véget. Mi vagyunk az előzmény, az utószó, amikor a kegyetlenkedés elérte a csúcspontját, és minden egyszerre elkerülhetetlennek tűnt, azon időszak óhatatlan következményének.

Más korszak volt az. A szintipop és a magnókazis válogatások ideje, a hajzselé és az új hullám időszaka. Prince és a paramilitáris csoportok ideje, Madonnával és mozgó szobrokkal. A Magdolna-mosodák kora, a nyolcadik alkotmánymódosítás[1] ideje, amikor a testek váltak harctérré – a malacot már felvágták, akkoriban csak nyersen tátongott a lyuk. Más, de mégis ugyanaz. Feloldozás járt a bűnösöknek, de nekünk nem.

– Sajnálom, Ronan, de nem tehetem. Van egy lányom.

Ronan hátradől, és mély levegőt vesz.

– Tanúként előléphetsz önkéntesen is – mondja –, de meg is idézhetlek hivatalosan.

Összezárom a két kezemet az arcom előtt.

– Elég hivatalos vallomás van már tőled, hogy megtámogassa az álláspontomat.

Már egyszer megtettem ezt, de még egyszer képtelen lennék.

– Mit gondol erről Shauna? – kérdezem, és a nyakamat masszírozom.

– Már készül a vallomásával. Készen áll rá, hogy mindent elmondjon.

Ez egyáltalán nem vall az általam ismert Shaunára, a lányra, aki mindent megtett azért, hogy megtartsa a titkait. Ez volt az egyetlen dolog, ami többet ért a jegyeknél, az ezüst étkészleteknél és a híres öregdiákoknál is a Highfieldben: a hallgatás.

Még most is annyi kérdés maradt. A válaszok eltemetve a Highfield szent gyomrában. Mindannyiunknak megvannak a titkai, a féligazságai, az emlékek, melyek az éjjelek delíriumában dühöngenek a lelkünkben. Néhányunk a sírba viszi majd őket. Páran már el is vitték.

– Beszélni akarok Shaunával, mielőtt bármilyen döntést hoznék.

– Sajnálom – feleli Ronan –, de nem akarja.

– Felhívhatom? Vagy e-mailben…?

Megrázza a fejét.

– Szigorú utasításokat kaptam erre vonatkozóan.

Szóval ez is így fog történni. Minden Shauna feltételei szerint zajlik, ahogy mindig.

– Jobb így – folytatja Ronan. – Higgy nekem.

Hozzá akarom vágni, hogy nincs rá okom, hogy higgyek egy Power szavainak, de inkább csendben maradok.

– Megkérnélek arra, hogy írj le mindent – mondja. – Olyan részletességgel, ahogy csak emlékszel.

– Mindent?

– Igen.

Csak reménykedni merek, hogy hajának ideges babrálása azt jelenti, hogy nem tud mindent. Hogy Shauna nem mondott el neki mindent.

– Fókuszálj a Shaunával kötött szoros barátságotokra, hogy mennyire megbíztatok egymásban! Az ő vallomása sokkal többet ér, ha te is alátámasztod. És természetesen a lehető legtöbb figyelmet arra szeretnénk fordítani, mi történt az előtt az éjszaka előtt.

Az éjszaka: 1986. december 8., hétfő. A szeplőtelen fogantatás ünnepe. A fejem lüktetni kezd ennek a gondolatától is, és Ronan hangja egyszerre távoli mormogássá halványodik, ahogy elmerülök az emlékeim zavaros mélyében. Annyira régóta próbálok értelemre lelni ebben, hogy vajon létezett-e az a pillanat, amikor még minden más irányt vehetett volna, mintha bármelyikünknek is járhatna a boldog végkifejlet. De még mindig nem vagyok biztos benne, hogy másképp is végződhettek volna az események.

2. FEJEZET

A VÁROSI LEVEGŐ még savanykásnak érződik a hétvége tombolása után, ahogy végigvánszorgok a Grafton Street sikátorain, az árnyas útvonalat választva a munkahelyem felé. Nem csak Ronan bombája remegtette meg a lelkemet, vagy az, hogy miként fogom ezt megmagyarázni a családomnak és a trinitys kollégámnak. Forr bennem a düh, hogy még mindig nem zárhatjuk le ezt az ügyet, miután annyi mindenen keresztülmentünk. És ez most már nemcsak rólunk szól, hanem egy teljesen új generációról is. Azt hittem, már hátrahagyhatom, Shaunával együtt, erre most az emlékektől még a lélegzetem is elakad, és már alig bírom megkülönböztetni a valóságot a trauma trükkjeitől.

Nem akarja, hogy felvegyék vele a kapcsolatot, Ronan ezt egyértelművé tette. A történtek után csupán a háttérből figyeltem őt: a társasági oldalak csillogó fotóin és a magazinok hasábjain, melyek virágzó jogi karrierjét mutogatták. Aztán egy idő után már ilyen sem volt, mintha Shauna egyszerűen megszűnt volna létezni. Természetesen nagyon sokszor kerestem őt online, főként azokon a sötét éjjeleken, amikor a múlt lenyomata körvonalat öltött az árnyakban, és kettőnk emléke kísértetként üldözött. Ha láthatnék róla akár egyetlen fotót, akkor a középkorú énje talán segítene, hogy végre hátrahagyjam a tinédzser Shaunát, hogy oda száműzzem, ahová tartozik. De az a szív továbbra is üresen kong, nem számít, mennyire igyekszem megállítani.

A Dawson Street végén a fejem már szédeleg a nap szakadatlan erejétől. Turisták vaskos sora igyekszik velem együtt izgatottan benyomulni a Trinity szórt árnyakkal teli oldalsó bejáratán, egyenesen az Arts Block hűs betonmenedékébe. A vécében hideg vizet engedek a kezemre, és a sötét frufrum alatt, melynek vonala a szemöldökömet súrolja, megmosom a homlokomat. Zöld szememben csermelyként ugranak elő a vérerek, a kezem pedig remeg, amit csak a tükörképemen észlelek.

A nő a tükörben nem én vagyok, nem az a Lou Manson, akin oly sokat dolgoztam, hogy felépítsem a Highfieldben hátrahagyott lány hamvaiból. Segíteni akarok Ronannek és a képviseltjének – aki még csak gyerek! –, de csupán az üggyel kapcsolatban felreppent hírek is veszélybe sodorhatják a karrieremet. A Highfield-ügy sosem tűnt el teljesen, még mindig ott lapul az internet bugyraiban. Egy per azonnal fókuszba hoz majd mindent, és én nem lehetek biztos benne, hogy a kar kiállna mellettem a botrány során. Shaunának pedig megvan a muníciója ahhoz, hogy mindent elvegyen tőlem. Fogalmam sincs, mennyire messzire szándékozik elmenni ezzel az egésszel, de elborzaszt még a gondolat is, hogy esetleg tényleg kész mindent elmondani. Cipeltem a titok súlyát a hosszú évek alatt, és az emlék éppannyira brutális, mint maga a tett. A vér íze még mindig frissnek érződik a nyelvemen. Nem akarok így szembenézni a diákjaimmal. Muszáj kijutnom innen.

Amikor hazaérek, a Golfunk nincs a feljárón, mire megkönnyebbülten sóhajtok. Nem állok még készen rá, hogy mindent elmagyarázzak Alexnek. Elfordítom a kulcsot az 1930-ban épített ikerházunk bejárati ajtajában, amit nemrég újítottunk fel. Ez a projekt éppolyan elköteleződést kívánt, mint a három évvel ezelőtti esküvőnk. És minden egyes nap örömmel tölt el, hogy visszatérhetek ebbe a házba, ehhez a családhoz, amiért olyan keményen megdolgoztam. Nem fogom megengedni, hogy mindezt elrabolják tőlem a Powerök.

Ledobom a kulcsokat az előtér asztalára, és éppen be akarom nyomni a dupla szárnyú ajtót a hozzátoldott házrészhez, amikor nevetést hallok az emeletről. Egy olyan, gátlások nélküli érzelemkinyilvánítást, amit már évek óta nem hallottam a tini lányomtól. Még örülnék is neki, ha nem lenne kora délután, majdnem két órával korábban, mint ahogy haza kellene érnie az iskolából.

– Katie – ordítom, de nem kapok választ.

Feldobogok az emeletre, készen állva a harcra, amikor meghallom, hogy a telefonja rezeg a fiókos szekrényen a szobája előtti folyosón. A szobája ajtaja mögött könnyedén beszélget valakivel a laptopján olyan hangsúllyal, amit fel sem ismerek, ebből sejtem, hogy nem hallott meg engem. Visszatartom a lélegzetemet, ahogy felkapom a telefonját, ami egyértelműen, félreérthetetlenül nincs lezárva.

Sosem akartam ilyen gyanakvó szülővé válni, de a hosszú éveken át tartó bizonytalanság Katie szorongásos problémáit illetően végül paranoiddá és kimerültté tett. Sosem volt szégyellős kisebb korában, de az általános iskola utolsó éveiben lassan magába roskadt, ami végül annyira rossz irányt vett, mire középiskolás lett, hogy az év vége felé felváltva otthon kellett oktatnunk. Most egy lányoknak fenntartott magániskolába jár, amely pont két olyan dolog, amit sosem akartam volna a saját lányomnak a highfieldes napjaim után. Ugyan boldogabbnak tűnik, de mondhatni, semmit sem oszt meg velünk az életéből, és én bármit megadnék, hogy egy kicsit is bepillantást nyerhessek a világába.

Két teljes másodpercig harcolok a lelkiismeretemmel, miközben a hüvelykujjam a közösségimédia-appok ikonjai felett köröz. Nem akarok nyomot hagyni, márpedig az értesítéseken meglátszana, ha belekontárkodnék. Ehelyett inkább a galériába navigálok, ahol mindenféle szelfi és GIF néz vissza rám, meg más emberek videói. Ahogy lefelé görgetek, ugyanazok ismétlődnek, egészen addig, amíg meg nem pillantok egy fotósorozatot, ami nem lehet ő, nem lehet az én tizennégy éves kislányom.

Katie hosszú haja meztelen vállát verdesi, telt ajkát a kamera felé csücsöríti. Mogyoróbarna szeme egyszerre mohó és engedelmes. És a meztelen melle, egyik kép a másik után, annyira intim, közeli fotók, hogy el kell kapnom a tekintetemet, és a telefon a remegő kezemből a szőnyegre csúszik.

Próbálok értelmet lelni a látottakban, hogy épp csak felfedezi a szexualitását, és arra gondolni, hogy amikor én tizennégy éves voltam, már fiúk dugták belém az ujjukat, de egyszerűen nem tudom feldolgozni, mennyire ki van téve mindenkinek ezeken a képeken. És nemcsak egyetlen vele egykorú tinifiú előtt lesz védtelen, hanem mindenki előtt, akinek hozzáférése lehet ezekhez a fotókhoz.

Felveszem a telefont, kinyomom a képernyőt, és épp sikerül visszatennem a helyére, amikor kitárul a szobája ajtaja. Pont azon kap, hogy bűntudatosan oldalra lépek a szekrénytől. Ahogy rám néz, az arca egyszerre tükröz elborzadást és dühöt.

– Mióta vagy itt?

– Csak most jöttem fel – felelem, és próbálom visszanyerni az önuralmamat. – És állj meg egy pillanatra! Nekem kellene kérdéseket feltennem! Mégis miért nem vagy az iskolában?

Katie félig felhúzza a vállát, mintha közöm sem lenne hozzá, és elönt a tehetetlen düh ezen fiatal nő felé, aki máris fölém magasodik.

– Nem kaptam az iskolától egyetlen üzenetet sem – mondom a lehető legnyugodtabban.

– Szilencium van – feleli, de alig mozog az ajka.

– És akkor hazaengedtek? Egész délutánra?

Nem felel semmit, csak áll ott a hosszú, sötét hajával, amely lelóg királykék, logós pulcsijára. Mogyoróbarna szeme semmit nem árul el.

– Katie, édesem, fogom magam, és beszélek az iskolával, ha te nem beszélsz velem.

Belenyúlok a zsebembe, hogy elővegyem a saját telefonomat.

– Ne! – kiáltja, feltárva a fogszabályzóját mindkét fogsorán.

– Akkor magyarázd el szépen!

– Csak tesi van utána – mondja csendesen. – És senkit sem érdekel, hogy arra megyek-e.

– Engem viszont érdekel. Az iskola felelős a felügyeletedért egészen négy óráig, szóval őket is érdekelnie kéne.

Be kell vallanom, hogy a Northwood Park laza jelenléti szabályai illeszkednek a lányom igényeihez, de néha azt kívánom, bár olyan keménykezű fegyelem lenne, mint a Highfield apácáinál.

– Nem mehetsz el a suliból akkor, amikor kedved tartja – dorgálom, de fogalmam sincs, mi mást tehetnék. Nem ítélhetem szobafogságra, mert egyébként se megy soha sehová. Elkobozhatnám ugyan a telefonját meg a laptopját, de ezek jelentik az egyetlen kapcsolatát a külvilággal, és nem akarom őt még jobban elszeparálni a kortársaitól.

– Sajnálom.

A mosolya félénk, amitől összeszorul a szívem. Sosem tudom, hogy épp befenyítsem vagy megöleljem, és bár szeretném kinyújtani a kezemet, nem erősíthetem meg az ilyesfajta viselkedésben. Épp el akarok menni, amikor a telefonja újra jelez, mire összerezzen. Meglátja a szekrényen, és magához ragadja.

– Belenéztél a telefonomba? – kérdezi.

– Nem, persze hogy nem.

Az értesítésre kattint, de fél szemmel még mindig engem vizslat.

– Apa jön értem háromnegyed ötkor. Hogy elvigyen a fogszabályzóshoz.

Bólintok, és émelyítő borzalommal ébredek rá, hogy Katie apjának beszélnem kell a perről, a Highfield visszatéréséről az életünkbe. Az ő támogatása nélkül nem kezdhetem el magyarázni az ügyet Katie-nek, de még az apja sincs tisztában a teljes történettel, hogy pontosan mi is történt azon az éjjelen. Ha tudná, mire vagyok képes, hogy mit titkoltam el előle az elmúlt évek során, nem vagyok benne biztos, hogy meg tudna bocsátani nekem.

Nem mondhatok el mindent arról az éjszakáról. Annyit tudok, hogy amint az éjjeli fény felemelkedett a kápolna tornyáról, és amint a rideg fagy végigmarta a sportpálya füvét és a közeli erdőséget, Claudia Doyle végiglépkedett a salakos ösvényen a Highfield kapuitól egyenesen az iskola oldalában található uszoda épületéig. Sejtem, hogy semmi sem volt kirívóan más, mint általában; sem a fénycsövek villogása az öltözőben, sem a levegő vaskos klórszaga vagy a víz langyos nyaldosása a bőrén.

De ezután nem tudhatom. Nem tudhatom, hogy Claudia sikoltott-e a víz alatt az első hossz végén, amikor meglátta a meghajlott, élettelen alakot a medence alján. Fogalmam sincs, hogyan szedte össze a bátorságát, hogy kirángassa remegő testét a vízből, és egyenesen átrohanjon a hokipályán, hogy felébressze a rendházban a nővéreket. És azt sem tudom, hogy álmodik-e még erről, ahogy én.

3. FEJEZET

AHHOZ, HOGY MEGLÁSD egy elbeszélésben az igazságot, nagyon alapos vizsgálatnak kell alávetned az elbeszélőt. Mindig ezt mondom a diákjaimnak, amikor bemutatom nekik Molly Keane Good Behaviour című könyvét. Iris Aroon St. Charles, a főhős olyannyira tele van elfojtásokkal és tagadással, hogy a hallgatásából éppannyit szűrhetünk le, mint a szavaiból.

Azt gondolná az ember, hogy ez kisujjból megy a tiniknek, hiszen annyiszor csak suttogják a szándékaikat, meg kódolt nyelvet használnak, hogy engem még mindig meglep, mennyire átgondolatlanul nyelnek be néha dolgokat. Ha az ember képes a sorok között olvasni, az az élethez is elengedhetetlen készség, és még fontosabbá válik, ha a másik szűkmarkúan bánik a szavakkal, és a szándékát ezek mögé rejti.

Imádok tanítani, imádom, mennyi figyelmet igényel. Egy vagy két órán át teljesen elveszek a diákjaimmal az irodalom világban, ahol történeteket vizsgálgatunk, kedvenc íróink elméjének kifürkészhetetlen útjait. Amikor még én is egyetemre jártam, Joyce-t, Beckettet, Yeatset tanulmányoztam, férfiakat, akiket csak a vezetéknevükön istenítünk. Hosszú évekbe telt, hogy én magam is feltegyem a kérdést: Hol vannak a nők? És még ennél is több idő kellett ahhoz, hogy a tananyagba is beépítsem őket.

Most, hogy végre a női hangok is beáramlottak a kollektív tudatunkba, én csak még jobban küzdök a magaméval. Sok írást publikáltam akadémiai körökben, de sosem merészeltem megosztani egyetlen kreatív irodalmi munkámat sem. Próbálkoztam vele számtalanszor, de sosem voltam képes annyira elengedni magam, hogy tető alá hozzam. Az is lehetséges, hogy nincs meg hozzá a kellő tehetségem, de ez még nem akadályozott meg abban, hogy akarjam a dolgot, és azon gondolkozzak, mi történne, ha feltépném a pecsétet azon, amit elhallgatok.

– Meg tudnátok nevezni más megbízhatatlan narrátorokat is az irodalomban? – kérdezem az új elsőéveseket, akik a lépcsős sorokban ülnek előttem.

Félénk kéz tűnik fel az első sorban, egy lány rózsaszín frufruval és szemöldökpiercinggel.

– Amy Dunne a Holtodiglanban!

– Igen, ő egy klasszikus példa – felelem.

– Vágy és vezeklés – ordítja egy lány pár sorral feljebb.

– Ez is nagyon jó – bólintok. – Briony Tallis megváltoztatja az igazságot, hogy vezekeljen a tetteiért. Valaki más?

– Humbert Humbert – hangzik fel egy halk hang a jobb oldalamon: egy himlőhelyes arcú fiú néz fel komoly tekintettel.

– Olvastad a Lolitát?

– Öh, nem – feleli. – Mármint mindig azt gondoltam, hogy az eléggé… problematikus.

– Nos, ha úgy olvasod, hogy ez egy szerelmi történet egy középkorú férfi és egy tizenkét éves lány között, akkor tényleg az. De ezt már tudod. Szóval próbáld meg higgadtan megközelíteni, készen állva arra, hogy meglásd az igazságot úgy, hogy Humbert nézőpontját boncolgatod. Merthogy ebben a történetben Lolitának nincsen hangja, csupán a hazugság, ami Humberttől származik.

A telefonom rezegni kezd előttem az asztalon, és azonnal az értesítésekre nézek. E-mailt kaptam egy Liam Kelly nevű személytől, a tárgy mezőben ennyi van a neve alatt:

Tudom, mit tettél.

– Fiatalabb korában olvasta a Lolitát? – kérdezi a rózsaszín frufrus lány, miközben a pulzusom az egekbe szökik.

Bámulok rá, amíg próbálom megőrizni a rám jellemző Lou Manson-os higgadtságomat. Ez egy túlélési stratégia, mely még sosem hagyott cserben, és most sem mutatom ki egyetlen érzésemet sem, mialatt próbálom a szavait leválasztani azoktól, amit épp most olvastam.

– Öö… elnézést, hogy is hívnak?

– Maisie Taylor.

– És mi volt a kérdésed, Maisie?

A nyelvem a számban reked, és a kezemmel az asztalt támasztom, hogy megtartsam magam.

– A Lolitát annyi idősen olvasta, mint most mi vagyunk?

Maisie tizennyolc, tizenkilenc. Elég idős ahhoz, hogy értse, és elég fiatal ahhoz, hogy azt gondolja, sose dőlne be neki.

– Igen.

A telefonomra pillantok, hogy megnézzem közelít-e már az idő, hogy elküldhessem a diákokat, de még mindig van tíz teljes percem. Újra nézem a szavakat, és a gyomrom összeszorul. Nem ismerek semmilyen Liam Kellyt, lehetséges, hogy spam, de addig képtelen leszek újra lélegezni, amíg ki nem derítem.

– És akkoriban felfogták az emberek? – kérdezi Maisie. – Mármint hogy mennyire gáz az egész?

Nem akarták tudni. Becsukom a szememet, de nem segít, hogy tompítsa a fülem zúgását, sem a fejem feletti lámpák kérlelhetetlen tekintetét.

– Mindenki tudja, hogy a gyermekbántalmazás rossz dolog – felelem.

– De akkoriban nem volt valódi tabu, nemde? Mármint a hetvenes és a nyolcvanas években. Akkor popsztárok lófráltak tizennégy éves lányokkal, és senki se szólt be nekik.

– Nos, nem mondhatnám, hogy emlékszem a hetvenes évekre, nagyon köszönöm, Maisie. – Haloványan elmosolyodom, ahogy remegő kézzel felveszem a telefont.

Hallom, hogy valaki elkezdi, hogy „de”, amikor lecsapom a laptopom fedelét, és a szavába vágok az első dologgal, ami épp az eszembe jut.

– Szeretném, ha mindannyian elolvasnátok a Good Behaviourt olyan szemmel, hogy mi is ütközik Iris szavaiban és cselekedeteiben, és jövő héten megvitatnánk a dolgot.

Ezután kettesével szedve a lépcsőt, gépiesen egymás elé rakva a két lábamat megyek addig, amíg biztonságban el nem érem az irodám ajtaját. Még csak az asztalomig sem jutok el, és máris a kezemben van a telefonom, és kutatok az üzenet után, megfelelő szavak után keresgélek, de csak a rosszakat látom. Ledobom a készüléket az asztalomra, majd összeomlok a székben. Igyekszem lélegezni, miközben a mellkasom összeszorul, a vállam megfeszül. Kinyitom a laptopot, hátha a szavaknak több értelme lesz nagyobb képernyőn. A szívem hevesen dobog a fülemben, ahogy olvasni kezdek:

Ha tanúskodsz, mindent elmondok nekik.

Félrenézek. A megbízhatatlan narrátort a fontos információ elkendőzésén kapták. Beszívom a levegőt, miközben próbálom kitalálni, mégis mit jelent ez. Hogy tényleg tudják-e a titkot mások, amely annyi éven át kísértett engem. Voltak időszakok az életemben, amikor majdnem megosztottam a dolgot Alexszel vagy Katie apjával, de sosem voltam elég bátor ahhoz, hogy bevállaljam a kockázatot. Shauna az egyetlen, aki ismeri az igazságot arról az éjszakáról, és azt természetesen nem tudhatom, hogy ő kivel osztotta meg az információt.

4. FEJEZET

SEMMIKÉPPEN SEM MENEKÜLHETEK EL újra a munkahelyemről, ezért a délután további részében cipelem magammal Liam Kelly üzenetét, miközben a szívem súlya egyre csak húz lefelé. Amikor magam mögött hagyom a Trinityt, képtelen vagyok buszra szállni hazafelé, ezért inkább sétálva indulok át a Liffey-n, át a belváros északi részén, egyenesen ki a tengerparti sétány nyílt nyugalma felé. Csak ideérkezve érzem, hogy végre eltávolodtam a Highfield árnyaitól, mintha a víz nemcsak a Southside-ot választaná el a Northside-tól, hanem a régebbi életemet az újtól. Itt távol vagyunk a Ballybrack munkásosztályhoz tartozó tömbjeitől, mostanra már ezt a csodálatos, tengerparti városrészt tartom otthonomnak. Belélegzem a szabadság sós levegőjét.

Az estéből kivész a fény, és vékony felhőárnyak úsznak a szürkészöld tenger fölé. A távolban a Poolbeg kéményeinek vörös és fehér csíkjai emelkednek ki a sivár homályból, ezekre pillantok, hiszen horgonyként szolgálnak az itteni, örökké változó tájban. Emlékszem arra a részeges nyári éjszakára a kémények másik oldalán, amikor egy kis vodkásüvegen osztoztunk a Blackrock Parkban a legjobb barátnőmmel, Tinával. Emlékszem szemceruzája tökéletes vonalára, nevetésének szédítő hangjára, ahogy nekünk kettőnknek, mondhatni, fogalmunk sem volt, mi is van odakinn, a felfogóképességünkön túl.

Emlékszem, amikor Tina közölte velem, hogy belép a Highfield úszóklubjába, és én annyira büszke voltam rá. Nem volt errefelé sok gyerek, akiket a tehetsége kiemelt a Ballybrack mélységéből. Tina inspirált arra, hogy én is ezt tegyem. Mindig arról álmodtam, hogy író leszek, és Tina mellett valahogy minden lehetségesnek tűnt. Később tragédiaként emlékeztek csak rá, arra a szerencsétlen lányra. Hogy utálta volna ezt.

Alex már otthon van, vacsorát készít a konyhaszigeten a minimalista, nyílt térben, amivel kibővítettük a házunkat. Reménykedtem benne, hogy kicsit lepihenhetek, de ő a kezembe nyom egy tálnyi pisztáciát, és én engedelmesen hámozni kezdem, miközben a Bicep Glue-jának melankolikus dallama betölti a csendes teret kettőnk között. Pecorinót reszel a tésztára, és én félek megkérdezni, hogy miért töri magát ennyire egy átlagos kedd estén.

Még mindig nem sikerült közelítenem a Highfield-témához, mintha megkönnyíthetném magamnak azzal a dolgot, ha tovább várok. Azt gondoltam, ha alszom rá egyet, másnap friss ötletekkel telve ébredek majd, hogyan is hozhatnám be a múltat az életünkbe a lehető legkellemesebb formában. Persze Liam Kelly agyoncsapta ezt a lehetőséget. Mostanra pedig már annyira ideges vagyok, hogy az jár a fejemben, esetleg valaki beszélt-e már előttem Alexszel a dologról. Hogy ez most csak a vihar előtti csend. A zene elhal, és Alex megszólal.

– Híreim vannak – mondja.

A szemérmes félmosoly oldja a rettegésemet, és egy időre elfeledkezem magamról.

– Várj! – kezdek bele. – Megkaptad? Az engedélyt?

– Igen!

Öröm ül ki az arcomra, elűzve minden Highfielddel kapcsolatos gondolatomat, és a lehető leggyorsabban megkerülöm a konyhaszigetet, hogy átkaroljam az én csodálatos feleségemet. Alex független fesztiválokkal és koncertekkel foglalkozik, kemény dió egy olyan piacon, amit évtizedek óta ugyanaz a két cég ural. De Alex meglátta a piaci rést, a lehetőséget, hogy meglévő városi területeken szervezzen eseményeket, és most egy sor koncerthez kapta meg az engedélyt a Trinityben a nyárra. Már Sinéad O’Connor és a Villagers is a fellépői között van, szóval tudom, hogy ez hatalmas dolog lesz.

– Kibaszottul zseniális vagy – mondom, és erősen megcsókolom a száját. – Tudtam, hogy meg fogod csinálni!

– Hát örülök, hogy te ennyire biztos voltál benne, mert én napok óta majd’ összeszarom magam az idegességtől.

Bűntudatosan állapítom meg, hogy észre sem vettem ezt. Viszont abban reménykedem, hogy ez elterelte a figyelmét a saját furcsa viselkedésemről.

– Sose kételkedj – mondom, és felveszek egy üveg pezsgőt a bortartóról, majd a fagyasztóba teszem.

– Ez több munkát és utazást fog jelenteni – folytatja Alex, miközben vörösesbarna hullámos tincseit kontyba rendezi.

– Tudom.

– Nem leszek annyit itt Katie-vel ezek után.

Alex Katie második anyukája lett az elmúlt nyolc évben, amióta együtt élünk. Ő volt maga az észszerűség, a kimért nyugalom az én túlvédő paranoid cselekedeteim kontrasztjában. Mindig volt kellő rálátása a dolgokra, és mivel tíz évvel fiatalabb nálam, jobban megérti a lányomat. Ő nyugtatott le előző éjjel is, amikor meséltem neki a fotókról Katie telefonján, hiszen nem bíztam abban, hogy nem a saját traumám irányítja-e a gondolataimat. Meggyőzött, hogy ha szembesítem a dologgal, akkor elvágom közöttünk a kommunikációs lehetőségeket, és sokkal jobban tesszük, ha most jobban figyelünk rá, ahelyett, hogy megkockáztatnánk azt, hogy teljesen elveszítsük a bizalmát. Most már csak tartanom kell magam ehhez.

– Igazából szerettem volna beszélni róla veled – mondta Alex. – Ma reggel odajött hozzám.

– Mivel?

– El akar kezdeni úszni.

– De már jár úszni.

Katie új iskolájában van medence, szóval az úszás a testnevelés része. Ugyanúgy, ahogy a hoki vagy a netball, egyetlen negyvenöt perces óra hetente.

– Nem, ő a klubba szeretne belépni.

Megdermedek, és mintha a klór szaga egyszeriben elárasztaná a konyhát.

– Nagyon ügyes, Lou. Gyorsabb, mint azok a lányok, akik évek óta úsznak.

Hát persze hogy az. Mindig rettegtem attól, hogy eljön ez a nap.

– Tudod – folytatja Alex –, ez hatalmas eredmény, hogy végre ő akar kilépni a világba. Ez az első dolog, amit egyáltalán kért, amióta elkezdte a sulit.

Ha bármilyen más tevékenységről lenne szó, odáig lennék, de az úszás annyi súlyos emléket sodor magával. És Katie pontosan tudja, miért nem akarom a közelében tudni egyetlen úszóklubnak sem. Az alapvető tényeket sosem hallgattuk el előle, és még több információt találhat online minderről: igazságot, hazugságokat, véleményeket. Tudom, hogy Alex erre mit mondana – hogy fel kell készítenünk őt az életre –, de Alex gyerekkora mintha egy más bolygón zajlott volna az enyémhez hasonlítva. Nemcsak a kiváltságait nézve, de az igazságos, egyensúlyban lévő világba vetett hite is idegen számomra.

– Hát persze – mondom, és az arcom elé kapom a kezem. – Csak rajtam áll, mi? Ez így abszolút nem igazságos, Alex.

– Tudom, egyáltalán nem az. De én nem mondhatom neki, hogy csinálja, a te beleegyezésed nélkül.

– Tudod nagyon jól, hogy ez mennyire… bonyolult.

– Katie-nek nem az – mondja Alex. Édesen mosolyog, innen tudom, hogy egyáltalán nem támadni akar. Alex nem követel, csak óvatosan terelget másokat az általa preferált irányba. Ezért annyira jó szervező. Az ügyfelei mindig úgy érzik, hogy ők irányítanak, de Alex óvatosan vezeti őket azon az ösvényen, amit ő már előre kiszemelt számukra. Általában megnyugtató, ha az ember olyan valakivel van együtt, akiről pontosan tudja, milyen irányba halad.

– Sajnálom – mondom. – Félek…

…annyi mindentől, hogy képtelen vagyok megmagyarázni. Rettegek attól, hogy Katie-nek kell az én hibáim súlyát cipelnie, hogy könnyű célpont lesz a bántalmazóknak. De félek attól is, hogy Alex túl soknak fogja találni. És borzalmasan rettegek attól, ha ez az új ügy bíróságra kerül, akkor mindkettejüket elveszíthetem.

– Tudom – feleli Alex, és a kezemért nyúl –, de kérlek, gondolkodj el rajta!

És én ezt teszem. A már vele megosztott titkokon gondolkozom, és azokon, melyeket még nem mondtam el neki, de ma este képtelen vagyok megtenni. Kierőltetek inkább egy mosolyt, és előveszek két pezsgőspoharat a szekrényből.

Még mindig be vagyok csípve, amikor Ronan felhív. A múlt éles éleit letompítja a pezsgő és az ünneplés. Kicsit túl gyorsan ugrok fel, és elmormogok egy bocsánatkérést Alex felé, majd kiszökök a bejárati ajtón. Az utcai lámpák borostyánszínű fénye elmosódik előttem, ahogy Ronan könyörög nekem, miközben fiatal képviseltjének, Josh Blairnek a bátorságát ecseteli. Egy idő után nem marad más választásom, mint hogy megadjam magam.

– Tudod, hogy ő maga keresett fel, miután a főügyész úgy döntött, hogy nem emel vádat? – kérdezi Ronan. – Csupán tizennégy éves, és máris tökösebb, mint az állam emberei.

Ronan meggyőzően beszél, de én még mindig képtelen vagyok kibogozni, hogy ez csupán egy újabb játék-e számára, vagy ezúttal tényleg az igazság érdekli.

– Hogy van? – kérdezem.

– Azt hiszem, rendben van. Feldúlta ugyan, hogy nem úszhat, főleg, hogy most jönnek az országos versenyek, de nagyon sok támogatást kap a családjától, és nem fél beszélni arról, ami történt. Nagyon hamar megosztotta egy barátjával a történteket, miután elkezdődött a zaklatás, szóval sokkal rosszabb is lehetett volna.

– Mennyire… volt borzalmas?

– Nem mondhatom, hogy belemehetek a részletekbe, de nem olyan volt, mint akkoriban.

Megkönnyebbülten sóhajtok fel, Joshért, a barátaiért, a családjáért, akik hajlandóak voltak meghallgatni őt. És csak reménykedni tudok abban, hogy az én generációm olyan támogatói rendszert biztosít, amiben nekünk sosem lehetett részünk.

– De nem tudjuk, hány gyereket érinthet még az ügy – folytatja Ronan. – A Highfieldnek ugyan fel kellett függesztenie azt a Damien Corrigan nevű szemétládát, de visszavették, amikor ejtették a vádakat. Sajnálatos módon a főügyész azt az üzenetet küldte a vád ejtésével, hogy nincs értelme senkinek sem felemelnie a hangját, de ha jól mennek a dolgok nálunk, akkor remélhetőleg mások is mernek majd beszélni.

– Miért vagy annyira biztos abban, hogy meg tudod nyerni a dolgot, amikor a főügyész azt mondja, hogy nincs elég bizonyíték?

– Mert a bizonyítás terhe máshogy esik latba – mondja Ronan. – Egy büntetőeljárásban minden kétséget kizáróan bizonyítani kell, de egy polgári ügyben csupán a valószínűségeket mérlegelik. Más szóval hogy melyik fél mond nagyobb valószínűséggel igazat.

– Értem – mondom, és elgondolkozom, hogy akkoriban bármilyen polgári per megmenthetett volna-e bennünket. Na nem mintha nekem vagy Tinának lett volna pénzünk vagy terhelő bizonyítékunk.

– Szóval, itt jössz te a képbe – folytatja. – Mivelhogy bepereljük a Highfield igazgatótanácsát gondatlanságért, bármi, ami megerősíti ezt a fajta viselkedésformát, hasznos lehet az ügy kapcsán. Ha be tudnánk bizonyítani, hogy rendszerszinten elfedték a bántalmazást az iskolában és az úszóklubban az elmúlt évtizedek során, akkor az felénk billenthetné a mérleget. Főleg mert egyáltalán nem akarják, hogy bármi ilyesmi kitudódjon. Josh ugyan nem a Highfield diákja, de az iskola még mindig működteti az úszóklubot, ami igencsak az ő felelősségük alá tartozik.

– Várj egy percet! – mondom. – Mit értesz az alatt, hogy a Highfield nem akarja, hogy kitudódjon? Biztos vagyok benne, hogy a média rá fog szállni az ügyre.

– Na igen, már ha bíróság elé kerül. De azt egyikünk sem akarja. A terv az, hogy elintézzük, hogy Corrigan sose lehessen újra edző, és szerezzünk egy nagyvonalú kompenzációt Josh részére.

– Szóval akkor nem is kell a bíróságon tanúskodnom?

A megkönnyebbülésem egyértelműen hallható, az elmúlt pár nap fizikai kínjai egyszerre feloldódnak bennem. Talán erre képes vagyok, segíthetek annak a szegény fiúnak, miközben a karrierem és a családom is sértetlen marad.

– Lou, nem ígérhetek semmit, de már Shauna és még legalább négy másik áldozat készül arra, hogy elmondja a történetét. Talán emlékszel Julie Gillespie-re és Paula Fletcherre.

Emlékszem a bátorságukra, hogy mennyit kockáztattak volna annak érdekében, hogy engem mentsenek. Lehetséges, hogy a pezsgő tehet róla, vagy Ronan meggyőzőképessége, de úgy érzem, nem hagyhatom őket újra cserben.

– Rendben – felelem, mielőtt még meggondolhatnám magam. – Írok egy vallomást.

– Köszönöm, Lou – mondja Ronan, olyasféle hangsúllyal, mint aki éppen most ért révbe egy fontos üggyel kapcsolatban. – Komolyan nagyra értékelem. Tudom, hogy ez egyáltalán nem könnyű, de ez a helyes út.

Shaunáról akarom kérdezni, hogy ő mennyire volt készséges a saját vallomását illetően, hogy mit írt rólam. De nem akarom felhívni Ronan figyelmét olyan titkokra, amelyeknek esetleg még a létezéséről sem tud.

– Keresek neked időpontot, amikor bejöhetsz – folytatja. – Akkor majd átvesszük a vallomásodat, és biztosra megyünk, hogy annyira ütős legyen, amennyire csak lehet. Én biztos vagyok benne, hogy ez segíteni fog, hogy gyors és igazságos döntés szülessen.

Csak amikor letesszük a telefont, és veszek egy mély levegőt, akkor ébredek rá, hogy mit tettem. Liam Kellynek most már minden oka megvan arra, hogy rám vesse magát.

Az éjjel hangjai kirántanak a felületes álomból. A csövek pattogása, a szél suttogása, a hitellel terhelt falak nyögése. Alex légzésének ritmusa az óra tiktakjához hasonlatos, mely lépést tart éjjeli illúzióimmal.

A telefonom kék fényében újra és újra elolvasom az e-mailt, megvizsgálom, darabjaira szedem, próbálom beilleszteni életem repedéseibe, mintha Tetrist játszanék, mintha valamiféle rendre lelhetnék a káoszban. Rákeresek Liam Kellyre és Shaunára, Ronanra, a Highfieldre, de semmit sem találok. Gyakori ír név, valószínűleg pont ezért választották, hogy elfedje valakinek a személyiségét, aki nem akar szem elé kerülni. Lehet egyike azon eltökélt embereknek, akik mindent megtesznek azért, hogy fenntartsák a Highfield jó hírét. Tudnom kell, hogy ez a valaki miért ennyire magabiztos, hogy milyen bizonyítékok léteznek még a nagyvilágban az emlékeken túl, melyeket Shauna és én annyira védelmeztünk az elmúlt évek során.

A fotóra gondolok, melyről azt hittük, segíthet felemelni a Highfield körüli titokzatosság fátylát. De az is elveszett annyi minden mással együtt azon az éjszakán.

Próbálom lekövetni az e-mailt, megkeresni a küldő IP-címét, de még egy csomó ezzel foglalkozó website felkeresése után is csak egy államokbeli Google-szerver nyomát találom, amin keresztül átirányították a levelet. Még egy kör nyomozás után végül elfogadom a választ, hogy nem, ilyenformán nem lehetséges lekövetni egy Gmailből küldött üzenetet.

Nem tudok konfrontálódni egy olyan ellenséggel, aki nem vállalja fel önmagát, aki ennyire megfoghatatlan. Szóval azt kell tennem, amit ő akar. Biztosra kell mennem, hogy az ügy ne kerüljön a bíróság elé, hiszen mindenkinek ez az érdeke. Tehát nekem kell lecsapnom Damien Corriganre.

MÁSODIK RÉSZ
AKKOR

5. FEJEZET

NYIRKOS A HÉTFŐ REGGEL 1986 SZEPTEMBERÉBEN, amikor először belépek a 6. A osztálytermébe, melynek magassága akkorára hág, hogy sárkányt lehetne itt reptetni, és a kiugró ablakok is hasonló grandiozitással bírnak. Cipősarkak kopogása és székek csikorgása visszhangzik a fapadlóról és a csupasz falakról, ahogy a lila egyenruhás lányok a terembe áramlanak. Táskájukat a vállukra vetették, hullámos bubifrizurájukat az egyik fülük mögé igazították. Csak bámulnak és suttognak, ahogy helyet foglalnak, miközben én az osztály előtt állok összefont karral, és igyekszem a legkevésbé sem idiótának tűnni. Rajtam is van egyenruha – ugyan használt –, de a tüsi hajam és a patentos lakkcipőm egyértelműen nem menő a Highfieldben.

Hamarosan meg kell majd szólalnom, és a szavaim dallama kívülállóként bélyegez majd meg. Normális kiejtésem van, hasonlatos mindenki máséhoz, akit ismerek. Ők azok, a highfieldes lányok, akik máshogy beszélnek. Nekik erről ugyan fogalmuk sincs, de honnan is tudnák? Nem nekik kell lelépni a piedesztálról, tőlem várják el, hogy én lépjek fel rá.

Mullen nővér, az irodalomtanár ültében kihúzza magát a pódiumon. Fehér haját sötétszürke fityulája alá rejtette. És ahogy a lányokra nézve kampós orrát a levegőbe emeli, nem azt akarja kifejezni, hogy felettük áll, hanem úgy érzem, azt szeretné ezzel megmutatni nekem, hogy ő is közéjük tartozik. Hát nem ez lenne a lényege ennek helynek, hogy ezt mindenki tudja? Különben miért költene erre bárki ennyi pénzt? Szerencsére én ösztöndíjjal vagyok itt, tehát nem kell úgy tennem, mintha az ő szintjükön állnék. Én a padlón heverek, és persze csókolom a lábuk nyomát is.

Mindenki megesküdne, hogy ezek itt szentek az „erkölcsös értékrendjükkel” és a „befogadó szellemiségükkel”. De a kiugró ablakokon lecsurgó eső hullámos fonatain át, a tenisz- és a netballpályákon túl én látom a cédrusokat, melyek elfedik a grottát, az áldott szentélyt, a Highfield nyári botrányának helyét. Róisín Tunney, a harmadikos úszóbajnok csupán tizenöt évesen életet adott ott kisbabájának az Áldott Szűz szobra alatt. Természetesen mély titok övezte volna az eseményt, csakhogy egy vendég teniszjátékos találta meg a rivális Fairfield Grove-ból – persze a pletykák szerint azokban a sunyi tehenekben egyáltalán nem lehet megbízni. Gondolom, ezek után nem meglepő, hogy Róisínt a következő tanévben már nem látták az iskolában szívesen.

Igyekszem felmérni a terepet, amikor Mullen nővér felemeli a kezét, hogy elcsendesítse a lányokat, mire az utolsó pár botorkáló is elfoglalja a helyét. Biccent felém, hogy kezdjek csak bele, de én a csendben félig megdermedek a várakozó tekintetek és a 4711 márkájú parfüm szagának súlyától. Igyekszem a magányos keresztre figyelni, amit a hátsó falra rögzítettek; meztelen fém-Jézus feszül a fakereszten.

– Louise Manson vagyok, és csatlakozom a végzős évre hozzátok.

Mullen nővér türelmetlenül csavargatja a kezét, és én felhúzom a vállamat, mintha nem érteném, mit akar ezzel.

– Mesélj nekünk egy kicsit magadról, Louise!

– Mégis mit?

Némi kuncogást hallok, és ezen apró beszólás megadja számomra a lehetőséget, hogy meglovagoljam a menőségemet. Oldalpillantást vetek körbe a helyiségen, mintha én lennék itt a főnök.

– Például hogy honnan jöttél, és hány testvéred van.

– Ballybrackből jöttem, és nincs egyetlenegy testvérem se.

Suttogás szalad végig a helyiségen, és egy kéz emelkedik fel a hátsó sorban.

– Igen, Carol? – kérdezi Mullen nővér.

Carol úgy fest, mintha nap mint nap fegyverként használná az arcberendezését. Édesen mosolyog, de én ismerek jó pár Carolt, hogy ne higgyek el neki semmit.

– Hol van Ballybrack?

Mullen nővérre nézek, aki tőlem várja a választ.

– Loughlinstown mellett… Carol – válaszolom.

Újra felemelkedik a keze.

– És hol van Loughlinstown?

Nevetés hullámzik végig a termen, és nekem beletelik pár másodpercbe, hogy felfogjam, micsoda büszkeséggel tölti el ezeket a lányokat, hogy nem ismerik a munkásosztály által lakott városrészeket a saját városukban. Legszívesebben megmondanám Carolnak, hová is dugja fel magának, de anyu figyelmeztetett, hogy inkább húzzam meg magam. Ismeri ezeket az embereket, közöttük nőtt fel, mondta nekem. Mielőtt még én megérkeztem volna az életébe, és lerángattam volna őt a megesett, megszégyenült lány szintjére.

– Killiney felé van, ugye?

Az első sor másik végén meglátok egy arcot, akit felismerek az iskolai brosúrából: sápadtkék szem, napcsókolta bőr és majdnem fehér szőke haj magas lófarokba fogva. Ő Shauna Power, a Highfield sztárúszója, jövendőbeli olimpikonreménység. A sötétlila egyenruhában van, makulátlanul magabiztos prefektus, aki mentőövet dob nekem, a fuldoklónak.

– Köszönjük, Shauna – mondja Mullen nővér.

Hálás mosolyt villantok Shaunára, és éppen indulnék le a padok felé, amikor még egy kéz emelkedik a magasba: a Carol mellett ülő, fogszabályzós lány, s közben próbálja visszafogni a görcsös nevetését.

– Igen, Stephanie? – szólítja fel Mullen nővér.

– A nevedet Luiznak vagy Luwiuznak ejtik?

Elgondolkodom azon, hogy vajon rosszul hall-e, vagy csak a helyiség akusztikája rontotta le a szavaim minőségét. De a vigyor az arcán nem mondhatni, hogy kétségnek ad helyet. Mullen nővér felé fordulok, hogy tiltakozzak a becsmérlés ellen, de fogadni mernék, hogy összeesküvő kis mosolyt látok villanni kettejük között.

– Hagyd békén, Stephanie! – szólal meg a lány Shauna mellett, akinek olyan gödröcskés az arca és olyan hullámos a haja, mint egy Billie Barry kölyöknek,[2] és azon gondolkozom, mit akarhat.

– Melissa – mondja Mullen nővér –, figyelnél egy kicsit a hangnemre, ha megkérhetlek?

– Hogy micsoda? – kérdez vissza Melissa. – Én figyeljek, ne ő?

Ők hárman úgy lesik egymást, mintha épp fegyverpárbajra érkeztek volna, egy gombostű koppanását is meg lehetne hallani.

– Igazából mindenki Lounak hív – felelem. – Remélem, így könnyű lesz megjegyezni.

Ahogy elsétálok Melissa mellett az üres asztalhoz mögötte, megszólal:

– Hagyd Carolt, egy szemét ribanc!

Amikor elgondolkozom a történteken, amikor azon mélázom, mit csinálhattam volna másként, akkor mindig visszatérek ehhez a pillanathoz. Ehhez a morzsához, amit Melissa dobott felém, és én azonnal befaltam.

A Highfield egy ezzel azonos nevű dombon helyezkedik el, innen tekint le Dublin többi részére. Az a fajta iskola, mely mindenkitől elvárja, hogy ismerjék a hírneve miatt, és hogy őszinte legyek, ezzel én sem voltam másképp. A régi sulimban a sok balhé után anyu el volt ragadtatva, amikor azt javasoltam, hogy a Highfieldben ismételném meg az utolsó tanévemet. Ritka volt anyunál az ilyesfajta optimista fellángolás, de ebben az esetben azonnal belevetette magát jelentkezési űrlapokba és a felvételi elbeszélgetésekbe. Megcsináltam a felvételi teszteket, és mindketten úgy tettünk az elbeszélgetéseken, mintha elkötelezett katolikusok volnánk, és bizonyára hittek is nekünk, vagy pedig az eredményeim lettek túl jók ahhoz, hogy visszautasítsanak. Bármi is legyen a sikerem oka, megkaptam az ösztöndíjat, anyu pedig fellélegezhetett.

Nem tudom, valójában mire számítottam. Hogy olyan lesz, mint a régi iskolám, csupán grandiózusabb? Hogy majd békén hagynak, hogy a távolból szemlélhessem az eseményeket? Nem csupán a homályos folyosókról van itt szó, meg a sötét fából készült lambériáról és a fekete-fehér járólapról, vagy a magas óratoronyról, mely a felhők fölé emelkedik. A Highfieldben minden csupa homály és árnyék, amihez a megbúvó hierarchia és a kimondatlan szabályok éppúgy hozzátartoznak, mint a gránitoszlopok és a cédrusok ágai. Még a prefektusok is, akik előjogaikat a mellkasukon viselik, bizonyítékul szolgálnak arra nézve, hogy létezik még egy belső kör az eliten belül. Olyan, amely sosem nyílhat meg előttem. De én egyáltalán nem ezért jöttem ide. Én nem akarok kiemelkedni, kitűnni. Én azért jöttem a Highfieldbe, hogy figyeljek, hallgassak, és kitöltsem az időt, amíg készen nem állok lecsapni.

Én nem a presztízs, hanem a bosszú miatt érkeztem ide.

6. FEJEZET

AZ ÖLTÖZŐBEN VAGYUNK, hogy átöltözzünk tesire, ahol Melissa igazi műsort kerít aköré, hogy velem dumál, én meg készségesen leszek a sakkfigurája a Carollal, a Stephanie-val és a ribi kis barátaikkal folytatott hatalmi harcban.

– Mesélj, ezelőtt hova jártál suliba! – érdeklődik.

A gazdag gyerekek mindig tudni akarják, hova jártál iskolába. Mondd meg a sulid nevét, hogy tudjam, ki vagy valójában. El sem tudta képzelni.

– Santa Maria.

– Az melyik is? – kérdezi egy lány, akinek az állán és a homlokán mély pattanásárkok éktelenkednek. – Az unokatesóm a Donnybrookban jár valahová suliba.

– Sejtésem szerint ez nem ott van – mondja Melissa –, merthogy te Ballybrackben élsz. – Lehúzza a blúzát, mire felfed egy olyan csipke melltartót, amilyet csak a modelleken lehet látni.

– Hol van Ballybrack? – kérdezi a lány.

– Istenem, Aisling, Killiney mellett van! – mondja Melissa, és a szemét forgatja felém. – Nem tudsz semmit Dublinról?

– Bo-csá-nat! – mondja Aisling, és ledörzsöl egy adag száraz bőrt az álláról.

– Ez a suli Sallynogginban van – árulom el, és lerántom a márkátlan pólóingemet, amivel felfedem a szürkésfehér melltartómat.

A szekrénysor végén Shauna diszkréten cseréli át a ruháit, a fal felé néz. Ahogy előrehajol, hogy bekösse a cipőfűzőjét, egy pillanatra elidőzök a túlzottan is hosszú, keskeny hegen a belső combján, és gyorsan elfordulok, ahogy összetalálkozik a tekintetünk.

– Volt egy lány az iskoládból az úszóklubban – mondja Aisling. – Tina Forrester, ismerted?

– Ez az a lány, aki… – Melissa elhallgat, ahogy Aisling beszédes pillantást vet rá.

– Annyira szomorú – teszi hozzá Aisling. – Komoly esélye volt, hogy kijusson az országos versenyekre.

– Csodás jövő állt előtte – mondom, mert nem bírok magammal.

Még mindig esik, amikor kiérünk az udvarra, ahol dühös cseppek hullnak csupasz karomra és lábamra. Mogorva köd ül a hokipályák felett, és én megremegek, ahogy meglátom őt. Mr. McQueent a ritkásra vágott frufrujával és a vaskos, sörtés bajszával. Átsiet a pályán, és az óra előkészületeként leteszi a jelzőkúpokat. Azt hittem, magasabb, már-már óriási, a legendák miatt, amiket maga köré épített. De ő is csak egy sima férfi, mint azok az apukák a lakóhelyünkön az acélkék Adidas melegítőjükben a laza modorukkal. Talán azok még vonzónak is találnák, akik bírják a Magnum nyomozós stílust, de nekem semmiképp sem jön be.

Öt percet sem lehet itt eltölteni anélkül, hogy ne tudná az ember, kicsoda Maurice McQueen. Tesit tanít a suliban, de ő a tekintélyes Highfield Úszóklub vezetője is. A fotója ott pöffeszkedik az iskola aulájának tágas, visszhangzó terében. Az ő érdeme két highfieldes úszó két évvel ezelőtti olimpiai szereplése is Los Angelesben, és máris elég magasak az elvárások a ’88-as szöulival szemben. Ha valaki elhiszi ezt a dicshimnuszt, akkor azt gondolhatja, hogy ez a pasas aranyat pisál.

Mr. McQueen két kört követel tőlünk a pályán, és az embernek majd elakad a lélegzete a szempillák rebbenésének és a könyörgések áramának hadától. Shauna meg se rezzen, ő elkezdi lefutni a köreit, amíg a lusták még mindig igyekeznek valahogy bájosan kihúzni magukat a dolog alól. Én is követem, tartom vele a ritmust, amikor Mr. McQueen elér hozzám.

– Bizonyára te vagy Louise Manson – mondja. – Üdvözlünk a Highfieldben!

– Köszönöm.

– Milyen vagy hokiban?

– Fogalmam sincs, még sohasem játszottam.

– Komolyan? Nos, hamarosan kiderül – mondja, és el is tűnik, előrerohan, hogy elkapja Shaunát.

Mr. McQueen a pálya szélére tesz, és a játék javát azzal töltöm, hogy a saját dolgommal foglalkozom. Már az óra a végéhez közeleg, és én végig észrevétlenül maradok, amikor egy labda száguld felém. Megállítom, és mindenféle terv nélkül indulok meg vele, végighaladok a pályán a kör felé. Melissa a kapus, és úgy fest, bárhol máshol szívesebben lenne, ezért felé ütöm a labdát, ő meg kegyesen semmilyen erőfeszítést nem tesz azért, hogy megakadályozza a lövésemet. Ahogy a labda elsuhan mellette egyenesen a hálóba, váratlan boldogság önt el, felemelem a karomat a fejem fölé, és amint megfordulok, rengeteg öklöt látok még magam mögött a levegőben.

Ezek után épp visszasétálunk a sportcentrumba, elázva, sarasan, amikor Mr. McQueen magához hív. Shauna végignéz rajtam, ahogy elhalad mellettem.

– Komolyan most hokizol először? – kérdezi a tanár.

– Igen – felelem. – Mármint játszottam már camogie-t,[3] amikor még fiatalabb voltam.

– Szégyenletes, hogy korábban nem csaptunk le rád – mondja, berakva az ütőket és a labdákat egy hatalmas tartóba. – Úszol is?

A jelentkezésem során minden egyes alkalommal feltették nekem ezt a kérdést. A válasz nem, még csak nem is lebegek a víz felszínén.

– Nos, ha ilyen fejlődésre vagy képes egyetlen hokilecke alatt, akkor pillanatok alatt bejuttatlak a csapatba.

– Nem tudok úszni – mondom. – Ki van lyukadva a dobhártyám, a víz közelébe se mehetek.

Továbbra is engem kémlel barna szemével, és én képtelen vagyok félrenézni.

– Nézzük csak meg, mit tehetünk, hogy ránézzen valaki!

Amikor hazaérek, meghallom a Countdown[4] óráját a folyosóról, ahogy lassan lejár az idő.

– Lou? – szólal meg anyu a nappaliból.

Éppen a kanapén fekszik, a villanyt lekapcsolta, a függönyt behúzta, és a tévé fénye éppen csak megvilágítja arcán a vörösséget. A hidrogénezett hajával és a csipkefelsőjével inkább egy rideg Debbie Harryre hasonlít, mint egy harminchat éves, önkormányzati lakásban élő, egyedülálló anyára.

– Nos? – kérdezi, és felnyomja magát.

– Nos mi? – Túl fáradt vagyok ezekhez a kötelező körökhöz.

– Jaj, ne már, Lou! Mondd el, milyen volt!

– Csere! – mondom, ahogy a betűkre nézek a képernyőn.

– Hogy mi?

– Nem, visszavonom. Igen, hetes!

– Nagyon jó – mondja anyu.

A kvízmániája mintha régi énjéhez horgonyozná. Még egypár ital után is megvan a mentális kapacitása ahhoz, hogy a The Krypton Factoron[5] helyes válaszokat adjon.

– De mondd már el, milyen volt az iskola!

Meglapogatja a párnát maga mellett, de én nem mozdulok el a helyemről.

– Jó volt, azt hiszem.

– Ennyi? – kérdezi, és a válla lehanyatlik, amitől csak bűntudatom lesz.

– Oké, nagyszerű volt! – mondom, és leülök mellé. A lehelete savanykás, vegyi szagú, ezért sejtem, hogy óvatosan kell közelítenem hozzá. – Hokiztunk, lett pár új barátom, a tanulás meg kurva könnyű volt. És végre találkoztam a híres Mr. McQueennel.

– Tényleg, már hívott – feleli anyu.

– Hogy érted?

– Mr. McQueen hívott.

– Minek?

– A füledről akart beszélni, hogy megtudja, úszhatsz-e. Nagyon kedves ember. Úgy fest, elég nagy hatással voltál rá.

– Én megmondtam neki, hogy nem akarok csatlakozni a hülye klubjába.

Még ha csak a fülemről lenne szó, és nem a bénító félelmemről a víztől – akkor is megdöbbent, hogy a fenébe vette a bátorságot.

– Az isten szerelmére, Lou! Miután annyi mindenen keresztülmentél már…

– Na, máris itt tartunk.

– Végre tiszta lappal kezdhetsz mindent, és olyan lehetőségek nyíltak meg előtted, amiről a legtöbben álmodni sem mernek. Mr. McQueen nagyon befolyásos ember. Ha bárki segíthet neked abban, hogy vissza merj térni a vízbe, akkor ő lesz az. Nem gondolnád át?

Nem mondok semmit, mire anyu tovább noszogat. A dühös hallgatásomat elgondolkozásnak veszi.

– Tudod, Tina annyira büszke lenne rád.

Ebben nincs igaza. Még ha nem is halt volna meg, a büszkeség lenne a legutolsó, amit Tina érezne.

7. FEJEZET

AZ ESŐ KITART A HIGHFIELDES KARRIEREM második hetében is. Ólmos ritmusa betölti a város minden apró szegletét örök monotóniájával. Minden egyes reggel különböző mértékben elázva érkezem meg az iskolába a Dél-Dublinon át tartó, harmincöt perces biciklizés után, hogy Ballybrackből Sandyfordba érjek. Anyu nem tud vezetni, és a város sugaras szerkezetű buszközlekedése miatt nincs más módja, hogy megtegyem ezt a hét mérföldet anélkül, hogy először bemennék a belvárosba, majd elinduljak újra kifelé.

Imádom a bicikli által adott szabadságot. Ezt a köztes időt, amikor nem súlyoz le sem a jövő, sem a múlt terhe, csak a végtelen jelen, ami úgy nyúlik el előttem, ahogy a nyári napok olvadnak bele az éjszakába. Amikor a walkmanbe dugott kazettám határozza meg aznapra a személyiségemet, amikor olyan távolra kerülök magamtól, hogy már az sem érdekel, hogy gyász vagy boldogság önti-e el a szívemet. Ma a The Cure-tól szól a The Head on the Door, és én sólyom leszek, ahogy végigkerekezem a Leopardstown Roadon a Six Different Ways zongoraszólamára, majd jót szórakozom a Pushon, ahogy elindulok az utolsó emelkedőn izzadó háttal a Highfield felé. Olyan fájdalom ez, aminek van célja, és nem érdekel, hogy a föld nedves, a beton vizes, és az édes-ragacsos hajzselé ráfolyik a homlokomra.

A napok java részében azonnal az öltözőbe megyek, hogy átcseréljem a melegítőt az egyenruhára még a gyülekező előtt, de ma késésben vagyok, és épp beérek az aulába a hívószóra. Az egész iskola itt gyűlik össze reggelente, mind a hat évfolyam, mindhez négy osztály tartozik, összesen ötszáz nappalis diákkal. Az utolsó bentlakók két évvel ezelőtt fejezték be az iskolát, szóval csak legendaként élnek már, olyasféle történetekké alakultak, melyek mára elérték a mitológiai státuszt. Melissa mindenféle mocskos részletet megosztott velem a kollégistákról, például egy hatodik évfolyamosról, akinél két fiú váltotta egymást esténként az ereszcsatornán felmászva a kollégiumi szobájába. Mesélt egy miniszter lányáról is, akinek az apja kokainjától beállva mondta el a kápolnában a karácsonyi áldást. És egy negyedikesről, aki elcsavarta egy tanár fejét, és azonnal kirúgták. Ezek a mítoszok nem akadémiai vagy sporteredményekről szóltak – abból Highfieldnek volt elég amúgy is. Ezek veszélyes megmerítkezések a kinti világ izgalmaiban, melyeknek létezniük se szabadna ezen védelmező kőfalak mögött.

Becsusszanok a 6. A sorának végére, épp ahogy Shannon nővér léptei megreccsennek a falépcsőkön a dobogó oldalán. Eső homályosítja el az ablakokat, minden kékből szürke lesz, eltompítva még a nehézkes bordó függönyöket is az apáca mögött, és a díszes gipszburkolatot a fejünk felett. Csend telepszik a folyosóra, ahogy ő imába von bennünket. Tiszteletadásunk éppolyan gépies, mint az ismétlődő sorok. Ez csupán a kontroll illúziója, hogy az egyháznak van uralma az életünk felett. Nem számít, mennyire igyekeznek megfélemlíteni, megszégyeníteni bennünket, a tinédzsereket semmi sem állíthatja meg, hogy önmaguk legyenek. Sőt, minél több a lázadnivaló, annál keményebben állnak ellen.

Ahogy Shannon nővér sorolni kezdi a bejelentenivalókat – beteg tanárok, tanteremcserék –, én leveszem a nedves kabátomat, és a karomra hajtom, majd előredőlve próbálom kirázni a hajamból a nedvességet. A levegő még mindig meleg, nehézkes, a nedvesség ellenére is, és megcsap a hónaljamból előtörő izzadság szaga.

Egy prefektus, Eva O’Brien a szélfútta hajával és vörös orcájával végighalad egy csíptetős felírótáblával a sorok között, és pipálgatja a jelenléti ívet. Ahogy Carol Sheridanhez ér, aki pár emberrel előttem áll, Carol felé hajol, és a levegőbe szimatol.

– Mi ez a szag? – kérdezi.

Elkapom Eva oldalpillantását, majd hirtelen felfelé fordítom a fejemet – legalább benne van annyi bűnbánat, hogy félrenézzen, de Carol arca még mindig grimaszba torzul, és céllal telve néz végig a soron.

– Jó ég! – mondja Carol Evának. – Szerintem a jó modorhoz akkor is hozzátartozik, hogy zuhanyozni illik reggelente, ha valaki nem is törődik a személyes higiéniával.

Egypár lány fordul felém, majd vissza, amikor konstatálják, milyen állapotban vagyok. Melissa előttük áll, vagy nem fogja fel a helyzetet, vagy nem érdekli. Épp el akarom magyarázni Carolnak, hogy persze hogy fürödtem, csak nem volt időm átöltözni, de tudom, hogy ez nem erről szól.

– Szerintem valakinek kellene szót ejteni B. A. Baracusszal[6] – mondja Carol Evának, mire annak a visszafojtott nevetéstől megremeg a hatalmas pattanás a tarkóján.

Simán lehetne legyinteni, hogy csak pár szemétkedőről van szó, de ott van három ötödéves is, akik szintén vihognak a mellettünk lévő sorban, és senki sem szól Carolnak, hogy inkább fogja be. Talán nem is Carolról van itt szó, ő talán csak a katalizátora a hozzám hasonló emberek elkerülhetetlen kirekesztésének. Legszívesebben közölném velük, hova dugják fel, és kirohannék, visszatérve a normális közegemhez, ahol a drogok és a szex nem valamiféle hatalmas teljesítményként vannak elkönyvelve. De senki sem hallgat a Ballybrackből jött lányra, ennyi biztos. Szóval együtt kell élnem a szarságaikkal, játszanom a hülye kis játékaikat, és a lehető legjobban beolvadni közéjük. Csupán innen bentről van némi reménységem, hogy felfedhetem az igazságot Tinával kapcsolatban.

A gyülekező után visszatérek az öltözőbe, hogy levessem magamról a szégyent keltő ruháimat, és csupasz bőrömet dezodorral fújjam be. Az agyam folyamatosan zakatol. Meg akarom mutatni Carolnak, hogy nem az a csőcselék vagyok, akinek gondol, közben pedig valamiféle visszavágáson gondolkozom, ami leránthatná a leplet arról, micsoda szemét sznob is ő valójában. Épp a képzeletbeli összecsapáson rágom át magam Carollal, amikor Shauna megérkezik. Szőke haja nedvességtől sötétlik a vállán. Nem látott meg, és épp motyog, mintha valami beszédet gyakorolna.