Amber Smith: The Way I Am Now

Copyright © 2023 by Amber Smith

Hungarian Translation © Kéri Andrea, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Amber Smith: The Way I Am Now

MARGARET K. MCELDERRY BOOKS, An imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division, New York, 2023

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 963 598 253 0

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelő: KFBooks Design Studio

Műfaj: kortárs

Nekünk.

Mindannyiunknak – zűröseknek és tökéletleneknek –,

akik merünk álmodni, remélni és talpra állni.

Üzenet a szerzőtől

Kedves Olvasó!

Amikor több mint egy évtizeddel ezelőtt megírtam az Amilyen akkor voltamot, nem terveztem, hogy valaha bárki is elolvassa. Nem hittem, hogy képes leszek megosztani a világgal valami ennyire személyeset. Csak magamnak írtam, hogy feldolgozzam a gondolataimat, érzéseimet túlélőként, és olyasvalakiként, aki sok más, erőszakot és bántalmazást túlélő embert ismer. De amikor félve megosztottam néhány közeli barátommal, világossá vált, hogy ez a történet nagyobb nálam. És elkezdtem reménykedni, hogy valami jelentőssel járulhatok hozzá a tágabb körű diskurzushoz.

Mindig is megvolt a saját elképzelésem arról, mi történik Edennel a történet végeztével. Ám amikor 2015 elején papírra vetettem az Amilyen akkor voltam végső vázlatát, nem tudtam rávenni magam egy olyan befejezés megírására, amelyről a szívem mélyén magam sem hittem, hogy valójában megtörténhet. És azt sem bírtam elviselni, hogy ne adjam meg Edennek a megérdemelt lezárást. Így hagytam hát félbe a történetet: a reménnyel és egy kívánsággal.

Eden sztorija sok mindenről szól, lényegében mégis arról, hogy megtaláljuk a saját hangunkat, és írás közben én is megtaláltam az enyémet. Az azóta eltelt években sok ember merészségének és bátorságának lehettem szemtanúja a #MeToo-mozgalom során, akik nem hagyták magukat elhallgattatni, és keményen küzdöttek az igazuknak akár csak töredékéért is. Számtalan olvasó is megkeresett, és elmesélték, hogyan leltek vigaszra Eden történetében, amely a sajátjukat tükrözte. Az ő hangjukon felbuzdulva a következő könyveimben továbbra is igyekeztem feldolgozni a szeretet és gyűlölet, az erőszak és az igazságosság témáit. Eden azonban mindig is ott motoszkált a fejemben. Újabbnál újabb ötletek bukkantak fel váratlanul, a vállamra koppintottak, a fülembe suttogtak, és nem akartak eltűnni. Végül a ti erőtök és sebezhetőségetek segítségével megszületett Eden történetének következő fejezete: egy új kezdet.

Szeretettel, Amber

ELSŐ RÉSZ
Április

EDEN

Kezdek megint eltűnni. A széleken kezdődik, a végtagjaim elmosódnak. A kéz- és lábujjaim bármiféle előzetes jel nélkül megmerevednek és elzsibbadnak. Belekapaszkodom a mosdókagylóba, igyekszem megtartani magam, de a kezem egyszerűen nem működik. A karom elgyengül. És most már a térdem is rogyadozik.

A szívem a következő; szaporán és szaggatottan dobog.

Megpróbálok levegőt venni.

A tüdőm, akár a cement, tömör és merev.

Nem lett volna szabad belemennem ebbe. Még nem. Túl korai.

Végigsimítok a párás tükrön, de a tükörképem túl gyorsan elhomályosul. Fulladozom a nevetéstől vagy a zokogástól, nem tudom, melyiktől, mert tényleg elveszek. Szó szerint, átvitt értelemben, mindenhogyan. Egyszerűen felszívódom. Összeszorítom a szemem, és megpróbálok belekapaszkodni egy gondolatba – egy is elég –; azt mondta, ilyenkor ezt csináljam.

Számolj meg öt dolgot magad körül. Kinyitom a szemem. Fogkefék a tartóban. Egy. Oké, megy ez. Kettő: a telóm a pulton, ahogy felvillannak rajta az üzeneteim. Három: egy pohár víz, kiütközött rajta a pára. Négy: a borostyánsárga orvosságosüveg, amire, nagyon remélem, nem lesz szükségem. Lenézek a kezemre, még mindig remeg. Ezzel öt.

Négy dolgot, amit érzel. A hajamról lecsöpögő víz, ami végigcsorog a vállamon és a hátamon. Sima, csúszós járólap a talpam alatt. A nedves testem köré tekert durva törölköző. A porcelán mosdókagyló, hűvös és kemény bizsergő tenyerem alatt.

Három hangot. A páraelszívó ventilátor zúgása, egyre gyorsuló be- és kilégzésem, a kopogás a fürdőszobaajtón.

Két illatot. Őszibarackos-tejszínes sampon. Eukaliptuszos tusfürdő.

Egy ízt. Erős mentolos szájvíz, elnyomva a hányadék szűnni nem akaró bukéját, amitől újra meg újra majdnem kidobom a taccsot. Nyelek egy nagyot.

– Rohadt életbe már! – sziszegem még egyszer letörölve a tükröt. Ezúttal mindkét kezemmel, egyiket a másikra szorítva suvickolom az üveget. Nem adom meg magam. Ma este nem. Ökölbe szorítom a kezem, amíg a csontjaim ropogni nem kezdenek. Belélegzem, túl élesen, és végre sikerül egy kis levegőt juttatnom a szervezetembe. – Jól vagy – fújom ki. – Jól vagyok – hazudom magamnak.

A lefolyó fekete mélységébe bámulok, aztán a tekintetem visszasiklik az üvegre. Hát jó. Mihaszna végtagjaimmal lecsavarom a kupakot, és a tenyerembe pottyantok egy krétafehér tablettát. Lenyelem, jó alaposan. Utánaküldöm az egész pohár vizet, hagyom, hogy apró patakocskák csorduljanak ki a szám sarkából, le a nyakamon, le sem törlöm.

– Edy? – Anya az, már megint az ajtón dörömböl. – Minden oké? Megjött Mara érted.

– Persze, én csak… – Elakad a lélegzetem. – Mindjárt kész vagyok.

JOSH

Négy hónap telt el, mióta utoljára itt jártam. Négy hónap, mióta utoljára láttam a szüleimet. Négy hónap a vitánk óta apával. Legutóbb négy hónapja álltam itt a szobámban. Alig pár órája értem haza, apával még nem is találkoztam, és máris úgy érzem, mintha fuldokolnék.

Leheveredem, a párnára hanyatlok, és ahogy lehunyom a szemem, esküszöm, hogy egy pillanatra megérzem az illatát. Mert amikor utoljára itt voltam, ő is itt volt mellettem az ágyamban, végre titkok nélkül. Elfordítom a fejem, a párnát az arcomhoz emelem, és ezúttal mélyebben lélegzem be.

Megrezzen a kezemben a mobil. Dominic az, a szobatársam, aki, mondhatni, bepakolta a bőröndömet és kirángatott a lakásból, aztán be a kocsijába, hogy hazajöjjek hétvégére. Végül is előbb-utóbb muszáj volt.

Azt írja: nem viccelek. 10 perced van, hogy elkészülj… és ne is próbálj lerázni

Épp kezdeném bepötyögni a választ, de most, kezemben a telefonnal, a fejemben pedig Eden gondolatával, inkább megkeresem az üzenetváltásainkat. A három legutóbbira még mindig nem válaszolt. Már egy ideje nem néztem rá, de most újra végigolvasom, próbálom kitalálni, mi rosszat írhattam. Láttam a srác letartóztatásáról szóló cikket. Megkérdeztem tőle, hogy bírja az egészet. Emlékeztettem, hogy a barátja vagyok. Biztosítottam, hogy itt vagyok, ha bármire szüksége lenne. Pár nap múlva ismét bejelentkeztem, majd a rákövetkező héten is. Fel is hívtam, és hagytam üzenetet.

Az utolsó üzim így szólt: aggódnom kellene?

Nem válaszolt, én meg nem akartam erőltetni. Azóta hónapok teltek el, és ennyiben maradt a dolog. Begépelek egy egyszerű „sziá”-t, a négy betűt bámulom, mintha csak unszolna, hogy megnyomjam a küldés gombot.

A szobám ajtaja két határozott kopogás kíséretében résnyire nyílik, amit egy szünet, majd újabb koppantás követ. Apám az.

– Josh! Hát megjöttél.

– Aha. – Gyorsan kitörlöm, amit írtam, és kijelzővel lefelé az ágyra dobom a mobilt. – Mi a helyzet?

– Semmi, csak… köszönni akartam. – Kezét a farmerja zsebébe süllyeszti, tiszta és élénk tekintettel mustrál. – Nem láttam a kocsidat.

– Ja, Dominic hozott haza – magyarázom, és mintha a magam köré emelt falak omladozni kezdenének, épp csak annyira, hogy feltámadjon bennem a düh.

– Ó. – Bólogat.

Újra megfogom a telefont; remélem, veszi a lapot.

– Igazából, ha van egy perced, szeretnék beszélni veled. Arról, amikor legutóbb hazajöttél. Nézd, tudom, hogy nem álltam melletted, amikor… – Elhallgat, a mondat végét keresi, és gyanítom, gőze sincs, hogyan fejezze be.

Figyelek és várok, vajon tényleg emlékszik-e, mivel kellett megbirkóznom a legutóbbi ittlétem során. Eközben fogadást kötök magammal: ha akár csak egy apró részletére is emlékszik a négy hónappal ezelőtt történteknek, maradok estére. Beszélgetek vele, ahogy kérte. Megmondom neki, hogy megbocsátok, és talán még komolyan is gondolom.

– Tudod – próbálkozik újra –, amikor mindazon keresztülmentél.

– Mi ez, jóvátétel? – kérdezem. – A kilencedik lépésnél tartasz? Már megint – motyogom az orrom alatt.

– Nem. – Alig láthatóan összerezzen. – Nem erről van szó, Josh.

Nagyot sóhajtva leteszem a mobilt.

– Apa, sajnálom – mondom, pedig nem igaz. De azt se akarom, hogy megint feladja a józansági fogadalmát csak azért, mert elsütöttem egy olcsó poént. – Basszus, én csak…

– Nincs baj, Joshie. – Maga elé nyújtja a kezét, megrázza a fejét, és csak tűri. – Semmi gáz. Megérdemeltem. – Hátrál pár lépést, és belekapaszkodik az ajtókeretbe, mintha szüksége lenne egy mankóra, amire támaszkodhat. Szólásra nyitja a száját, de az ajtócsengő félbeszakítja. Aztán már hallom is anyut odalent; Dominickel beszélget.

– Fogalmam sincs, miért tettem. – Megint bocsánatot kérek. – Sajnálom.

„Nincs gáz” – tátogja, azzal az előszoba felé fordul, és úgy üdvözli Dominicet, mintha ő lenne az apák gyöngye, bár néha tényleg az.

– Dominic DiCarlo életnagyságban! Jó szezonotok volt, úgy hallom. – Amiről nem szól, hogy az én szezonom viszont egy nagy rakás szar volt – nem is kell, mind tisztában vagyunk vele. – Örülök, hogy rajta tartod a szemed a fiamon – teszi hozzá a maga jóindulatú módján.

– Az már biztos – tréfálkozik Dominic, és megrázza apa felkínált kezét. – Valakinek muszáj. – Fülig ér a szája, amíg rám nem téved a pillantása, ahogy lekapom a sapkámat és lesimítom a gyűrött pólómat. – Haver, rohadtul nem vagy készen.

EDEN

Most már biztosabb kézzel nyúlok a kilincshez. Meg sem remeg, ahogy lehajtom Mara kocsijának napellenzőjét, és a spirállal végigfutok a szempilláimon. Rezzenéstelen, amikor Steve bemászik mellém az ülésre, összefonja az ujjainkat, és kedvesen mosolyogva így szól:

– Szia, hiányoztál.

A szívem kissé lecsillapodott, most, hogy a gyógyszer utat talált a véráramomba. Bár tudom, ez nem igazi nyugalom, de arra, azt hiszem, elég, hogy ezt megtegyem a barátaim kedvéért. Hogy elmenjek velük egy utolsó buliba, és normálisan viselkedjek, mielőtt ledobnék rájuk egy újabb bombát. Így hát hazudok, és azt felelem:

– Te is nekem.

Mara pasija, Cameron is beszáll mellé, és becsapja az ajtót. Megcsókolja Marát, majd hátrapillant rám, és azt mondja:

– Most már tutira lemaradunk az előzenekarról.

– Nem fogunk – válaszol helyettem Steve, majd hozzám hajol, és puszit nyom a csupasz vállamra. – Örülök, hogy mégis velünk jössz.

– Aha, én is – visszhangozom, és tudom, hogy komolyan kellene gondolnom.

– Itt az ideje, hogy újra eljárj szórakozni – erősködik.

– Én is ugyanezt mondtam, Steve – csicsereg Mara mosolyogva. – Tekintsd a ma estét egy új kezdetnek – folytatja. – Hétfőtől újra jössz velünk suliba, és végre rendesen kiélvezhetjük az utolsó évből hátralévő pár hónapot. Megérdemeljük!

– Az tuti – ért egyet Cameron.

Úgy viselkednek, mintha valami súlyos influenzából épülnék fel éppen, vagy ilyesmi. Mintha most, hogy már nem titkolózom, a dolgok varázsütésre visszatérhetnének a normális kerékvágásba, bármi volt is a normális. Mintha a suli utolsó évének vége a legutolsó lenne, amire jelenleg gondolok. Vagy talán igazuk van. Magasról le kellene tojnom a többi szarságot, és megpróbálni átlagos kamasznak lenni a következő két hónapban, amíg még lehet.

– Cameron – hallom magam a zenét túlkiabálva, mire mindannyian felém fordulnak. – Amúgy is a fő koncertre váltottunk jegyet, nem? Szóval az se gáz, ha elkésünk.

Nem mintha bármelyik banda különösebben érdekelne, de tartozom nekik egy kis lelkesedéssel.

A szemét forgatva visszafordul, az orra alatt motyogva:

– Úgy érted, én vettem a jegyeket. – Ő az egyetlen, aki nem játssza meg magát, nem lett hirtelen kedves hozzám pusztán a történtek miatt, és furán hálás vagyok érte. – Egyébként bármikor megadhatod.

A civakodásunk mosolyt csal Mara arcára, Steve pedig túl erősen szorongatja a kezemet; mindketten jó jelnek veszik, hogy maradt még bennem némi harci kedv. Megköszörülöm a torkomat és megacélozom magam, hogy elregéljem nekik a viselkedésemre vonatkozó magyarázatot, amit a dilidokimmal dolgoztunk ki a heti találkozónkon.

– Szóval, srácok… – fogok bele – csak azt akartam mondani… Tudjátok, már egy ideje nem voltam ennyi ember között, és lehet, hogy ideges leszek, vagy…

– Semmi baj – vág a szavamba Steve, közelebb húzva magához. – Ne aggódj, mi melletted állunk.

– Oké, csak lehet, hogy szükségem lesz egy kis szünetre, hogy levegőhöz jussak pár percre, vagy ilyesmi. És ha így lenne, az sem nagy ügy, amúgy is jól vagyok, szóval nem akarom, hogy bárki is aggódjon, vagy úgy érezze, hogy le kell lépnünk vagy hasonló. – Nem jött ki olyan lazán, mint ahogy begyakoroltam, de elmondtam, amit el kellett mondanom. Meghúztam a határokat.

Steve megint rám szegezi az ideges kiskutyaszemét. Mara hunyorogva vizslat a visszapillantóban.

– Persze az is lehet, hogy nem. Nehéz megmondani – teszem hozzá, hogy ne nézzenek már így rám. – Vagy durván bekarmolok, és kurva jól fogjuk érezni magunkat.

– Edy! – korhol Mara, miközben Steve azt kiabálja:

– Nem!

– Csak vicceltem – közlöm vigyorogva. Négy hónapja nem csináltam semmi rosszat. Bár a terapeutám megjegyezné, hogy a „rosszat” helyett inkább mondjam azt: semmi „egészségtelent”. Nem ittam, nem pasiztam, és nem szívtam semmi illegálisat. Még mindig nem teljesen értem, hogy a szorongásomra szedett tabletták miben különböznek a többi egészségtelen dologtól. Különben is, ki dönti el, mi a jó és mi a rossz. Mégis megteszem, betartom a szabályokat, mert jobban akarok lenni, jobb akarok lenni. Tényleg.

A parkolóból felballagva elhaladunk egy csapat egyetemista srác mellett, akik piával a kezükben lógnak egy ócska fa piknikasztal körül, amit mintha részben az épület betonfala tartana egyben. A cigijük füstje szinte hívogat, nézem, ahogy vihogva kilöttyintik az italukat. Ha Steve nem markolászná olyan erősen a kezemet, ha a dolgok még mindig máshogy lennének, elképzelem: feléjük tévelyedve találnék köztük egy helyet az éjszakára.

De a dolgok már másképp állnak; ez a fajta könnyedség már megszűnt létezni számomra.

Az ajtóban mindannyian kapunk egy neonrózsaszín FIATALKORÚ karszalagot. A pasas rám ragasztja, és közben végigsimít a csuklóm belső felén. Tudom, hogy semmiség, de már ettől az apró érintéstől is valahogy megbecstelenítve érzem magam, ugyanakkor furcsán érzéketlennek is.

Túl szoros a karszalag. Cibálom, hátha enged, de abból a fajta papírból készült, amit nem lehet letépni, sem lerángatni.

Marát láthatóan egyáltalán nem zavarja, úgyhogy igyekszem én sem tudomást venni róla.

A hangszórókból lüktet a zene. Bármerre nézek, emberek isznak, nevetnek, kiabálnak. Valaki belém ütközik, és én tudom, tudom, hogy a testemnek éreznie kellene valamit. Az adrenalin ismerős sokkját, a szívdobogást, a szapora légzést. De semmi. Mintha megint kezdenék eltűnni, ezúttal viszont nem tör rám pánikroham. Csak úgy érzem, hogy egy részem nincs is itt. És hirtelen elbizonytalanodom: vajon tudni fogom, biztonságban vagyok-e, ha ez a részem felszívódik?

Már erősebben kapaszkodom Steve kezébe, ahogy közelebb vezet a színpadhoz. Mara kapja el a jobbomat, és amikor visszanézek a bal kezét szorongató Cameronra, az óvodát juttatja eszembe; a láncot alkotó kisgyerekeket, akik átkelnek az úton a játszótérre. Gyűlölöm, hogy most erre van szükségem.

– Minden oké? – hajol Mara a fülemhez a körénk tornyosuló testek gyűrűjében.

Bólintok.

És oké is. Nagyjából. Az előzenekar első számai alatt még minden rendben. Még egy kicsit ringatózom is. Ez azért nem tánc, se nem csápolás, csípőriszálás, szemlehunyás, meg a pasimba kapaszkodás, ahogy Mara teszi, amitől az egész olyan könnyűnek tűnik. Ez most más, kémiai szempontból is, az alkohol helyett a gyógyszer homályosítja el a fejemet.

Mire a zenekar – Steve kedvenc bandája, miattuk jöttünk – színpadra lép, érzem, hogy újra a felszínre bukkanok. Először csak lágyan. A mellkasomban ott az az ismerős, egyenetlen szívdobogás, a légzésem szaggatott és zavaros, a basszus visszhangot ver a koponyámban.

– Semmi baj – suttogom, de még a saját hangomat sem hallom a zenétől. Elengedem Steve kezét. A tenyerem izzadni kezd. És hirtelen baromira tudatában vagyok minden egyes testrészemnek, ami más emberek testéhez ér, ahogy hozzám lökődnek.

Túl gyorsan nézek körül, és egyszerre tűnik fel minden, amiről az érkezésünkkor lemaradtam. Kiszúrom a sulink színeit; a színpad reflektorainak fénye megakad egy sportdzsekin. A gyomromba azonnal süllyedő érzés költözik – gőzöm sincs, miért nem merült fel bennem a lehetőség, hogy összefuthatok emberekkel a gimiből. Elvégre mi is itt vagyunk. Aztán megpillantom őt foszlányokban, villanásokban, hátrahajtott fejjel, hahotázva. Izompacsirta. Josh egyik régi haverja.

Nem. Csak képzelődöm. Egy pillanatra lehunyom a szemem. Újrabútolok.

De amikor kinyitom, még mindig ott van. Biztos, hogy Izompacsirta az. Az, aki aznap suli után a szekrényemnél talált rám. Aki végigkergetett a folyosón. Aki rám akart ijeszteni, és azt akarta, hogy megfizessek, amiért a bátyám összeverte Josht. Elkapom a fejem, a színpadot bámulom. Ez most történik. Nem akkor. De nem tehetek róla; újra odanézek. Újra lehunyom a szemem. Újra ott a hangja a fülemben. Hallom, milyen kis ribi vagy.

A fejem most már lüktet.

Megköszörülöm a torkomat, vagy legalábbis megpróbálom.

– Steve! – ordítom, de nem hall. Megérintem a vállát, mire lebámul rám. Tölcsért csinálok a kezemből, ő pedig odahajol. Gyakorlatilag a fülébe üvöltöm:

– Kimegyek egy kicsit.

– Mi? – kiabálja.

A kijárat felé mutatok.

– Jól vagy? – harsogja.

Bólintok.

– Igen, csak furán érzem magam.

– Mi? – kiabálja újra.

– Migrén – kiáltok vissza.

– Akarod, hogy veled menjek?

Megrázom a fejemet.

– Maradj, tényleg!

Ide-oda pislog köztem és a zenekar között.

– Biztos?

– Persze, csak a fejem fáj. – Szerintem meg sem hallja.

Mara észreveszi, hogy lelépni készülök, és megragadja a karomat. Mond valamit, de nem értem.

– Csak fáj a fejem – győzködöm. – Mindjárt jövök.

Kinyitja a száját, hogy ellenkezzen, a másik karomat is megragadja, így szemtől szemben állunk, amikor váratlanul – vagy szerencsére – Cameron gyengéden megérinti a csuklóját, elengedésre késztetve. Odabiccent nekem, és magához vonja Marát.

Átpréselem magam az embertömegben felsejlő réseken, visszatartott lélegzettel küzdök az árral szemben. A fejem immár erősebben lüktet, egy ütemre a zenével, a lépteimmel azonban nem, kibillenek az egyensúlyomból, a zene pedig a mellkasomban dobol. Végül túljutok a legjaván, flippergolyóként pattogok ide-oda, átverekedve magam a még mindig bejutásra váró emberek során.

Mintha a nevemet hallanám az ajtókon kiszűrődő lármán és zenebonán túl.

Odakint egyenesen a parkoló felé masírozom, és most már biztosan tudom, hogy valaki a nevemet kiáltja. Steve mindig valamiféle szőke herceg akar lenni, viszont ha ő a herceg, akkor én csak egy újabb kibaszott Hamupipőke vagyok, a varázspiruláim hatástalanok, a bűvölet megtört. Szakadt cuccaimban menekülök, miközben a bál nélkülem folytatódik tovább. Már nem tartozom ide, soha nem is tartoztam. Levegő után kapok, a hűvös megcsapja az arcomon meg a nyakamon gyöngyöző izzadságot, rádöbbenek, hogy tutira nem leszek képes visszamenni.

Az égre emelem az arcomat, és mélyet lélegzem. Lehunyt szemmel lassan kifújom a levegőt. Be és ki. Be és ki, ahogy a dokim mutatta. Valaki lágyan megpaskolja a karomat hátulról.

– Mondtam, hogy jól vagyok, Steve, tényleg. – Megpördülök. – Csak egy kis… migrén.

JOSH

Dominic folyamatosan azon rinyál, milyen sokáig tart bejutni, és máris mennyit kihagytunk a műsorból. A már bent lévő haverjainkkal csetel – mostanában leginkább csak az ő haverjai.

– Foglalnak nekünk helyet hátul – tájékoztat. Miután nem válaszolok, hozzáteszi: – Állj le!

– Mivel álljak le?

– Innen érzem, ahogy picsogsz. – Egy röpke pillanatra felsandít rám a telójáról. – Szóval hagyd abba!

– Bocs, csak nem értem, miért olyan nagy szám ez a banda. – Úgy teszek, mintha azért lennék ilyen búvalbélelt, mert nem vagyok oda a koncertért, nem pedig az apámmal történtek miatt. – Oké, kábé egy percre elég felkapottak voltak a kétezres évek elején. – Vállat vonok.

– Ráadásul idevalósiak – tódítja. – Legyen már benned egy kis büszkeség a szülővárosod iránt, te hálátlan.

Csak a fejemet csóválom, mert pontosan tudom, hogy őt sem érdekli igazán. Nem ezért jöttünk a bulira, sőt, még csak haza sem. Találkozik valakivel – ugyanazzal az illetővel, akivel egész idő alatt sms-ezett –, de nem hajlandó beismerni, ezért akarta annyira, hogy elkísérjem.

– Ha így haladunk, lemaradunk a show-ról – motyogja –, szóval lehet, hogy mégiscsak teljesül a kívánságod.

– Hát, nem késtünk volna ennyit, ha nem nyaggatsz, hogy öltözzek át.

– Amúgy szívesen, amiért nem engedtelek ki úgy a házból. – Dohogva pislog rám, és végre zsebre teszi a mobilját. – Karót nyeltél? Gőzöd sincs, mekkora szerencséd, hogy itt vagyok neked.

Felnyúl, megpróbálja megigazítani a hajamat, de ellököm a kezét.

– Most komoly?

– Sapkahajad van, haver! – Vihogva újra felém közelít. Kitérek előle, és egyenesen beleütközöm valakibe.

– Bocs, ne haragudj – motyogom, és épp időben fordulok meg, hogy lássam a mellettem elsuhanó lány arcát. Visszafordulok Dominic felé. – Ez tényleg…?

– Kicsoda? – értetlenkedik.

Megint odanézek. A parkoló felé nyargal. A haja más, de a járása biztosan az övé; a karját szorosan a mellkasára fonja.

– Eden? – szólok utána, de kizárt, hogy meghallja a tömegben. – Figyelj – vetem oda Dominicnek –, mindjárt jövök.

– Josh, ne! – kiáltja a vállamat markolva, és a hangjából eltűnik mindenféle pajkosság. – Gyere már, mindjárt bent vagyunk…

– Igen, tudom – vágom rá, miközben már ki is léptem a sorból. – Adj egy percet, rendben?

– Josh! – A hátam mögött ordibál.

Hevesen kalapáló szívvel robogok a lány után, aki ő is lehet, meg nem is. Gyorsan halad, aztán hirtelen megáll.

Végre utolérem, a parkolóban szobrozik.

– Eden! – szólítom meg most már halkabban. Kinyújtom a kezem, ujjaim a karját érintik. És tudom, hogy ő az, mielőtt még megfordulna, mert a testem már rég az emlékezetébe véste az övét.

Valami olyasmit mond, hogy fáj a feje, majd felém fordul.

– Te vagy az – bököm ki ostobán.

A szája kinyílik, egy másodpercre megdermed, aztán elmosolyodik. Nem is mond semmit, csak előrelép, egyenesen hozzám, a feje tökéletesen az állam alá simul, ahogy mindig. Nem tudom, miért lep meg ennyire, hiszen ez olyan természetes, mert mégis mi mást csinálnánk azonkívül, hogy így egymásba kapaszkodunk? A tüdeje kitágul, mintha be akarna lélegezni, én pedig a hajába temetem az arcomat – csak egy pillanatra, mondom magamnak. Olyan édes és tiszta az illata, mint valami gyümölcsnek. Az ingembe dünnyögi a nevemet, és ekkor szíven üt: már elfelejtettem, milyen jó érzés a szájából hallani. Ahogy átkarolom, az ujjbegyeim karja meztelen bőréhez érnek. Annyira ismerős és megnyugtató, legszívesebben örökre így maradnék. De kissé elhúzódik, a keze a derekamon nyugszik, úgy néz fel rám.

– Szó szerint te vagy az utolsó, akiről feltételeztem, hogy belebotlom ma este – mondja még mindig mosolyogva.

Bármennyire kétségbeesett, feldúlt és lehangolt voltam a történtek miatt, nem tudom megállni, hogy ne mosolyogjak vissza.

– Szó szerint az utolsó? – visszhangozom. – Oké, ez fájt.

Erre felnevet, és ez a legjobb hang a világon.

– Hát, tudod, hogy értem.

– Igen, tudom. – Elengedem, mire hátrál egy lépést és újra keresztbe fonja a karját. Zsebre dugom a kezemet. – Nem vagyok olyan menő, mint te. Értem én.

– Olyan menő, mint én? – trillázza. – Ja, persze. Nem, úgy értettem, mit keresel a városban? Nem a suliban kellene lenned?

– Tavaszi szünet.

– Ó. – Körbepillant, és a bejárat előtt kígyózó sor felé biccent. – Vissza kell menned, vagy…?

– Nem – vágom rá túlzott lelkesedéssel.

– Mármint, ha akarod – szólal meg, épp akkor, amikor én is:

– Beszélgethetnénk.

– Bocs – mondjuk egyszerre, egymás szavába vágva.

Egy fából ácsolt piknikasztal felé mutat az épület sarkánál. Megyek utána, és alaposan szemügyre veszem. Talán felszedett néhány kilót, mióta utoljára láttam, valahogy gömbölydedebb lett, erősebb, és istenem, elképesztően fest az utcai lámpa fényében. Az arca és a haja… mindene. Hiába ismerem évek óta, rá kell döbbennem, hogy még sosem láttam így: ujjatlan pólóban, farmersortban, lábán szandállal. Mindig a hideg hónapokban találkoztunk, ősszel vagy télen. Meztelen karját és lábát, festett lábkörmét – azokat a részeket, melyeket eddig csak a szobámban ismerhettem – látva szinte sóvárgok a hideg után. Igyekszem, nehogy rajtakapjon, hogy bámulom. Pedig észreveszi.

De ahelyett, hogy rám szólna, csak leszegi a tekintetét, és megkérdezi:

– Szóval, tavaszi szüneted van, és úgy döntöttél, hogy pont ide jössz? Uncsifalva, USA?

– Hé, már megmondtam. Unalmas alak vagyok.

Játékosan vállba bokszol, amitől legszívesebben újra átkarolnám.

Az asztalhoz érve leülök a padra, ő pedig helyet foglal az asztal tetején, a lába vészesen közel kerül hozzám. Heves késztetést érzek, hogy előrehajoljak, és megcsókoljam a térdét, végigsimítsak a combján, az ölébe fektessem a fejem.

Egek, le kell állítanom az agyamat, hogy ne merészkedjen oda. Mi a franc bajom van? Azonnal abba kell hagynom. Így hát én is fellépek, és leülök mellé az asztalra.

– Ez most ciki? – kérdezi.

– Nem – hazudom. – Kicsit sem.

– Tényleg? Mert furán ideges vagyok, hogy látlak. Örülök – teszi hozzá gyorsan, a pólója szegélyét babrálva. – Csak ideges vagyok.

– Ne legyél – felelem, bár alig tudom kinyögni a szavakat a torkomban lüktető szívemtől. Nem jó kifejezés, hogy ideges vagyok; inkább mintha az összes idegvégződésem egyszerre életre kelne a jelenlétében. Úgy néz rám, mint mindig. Mintha tényleg látna, és az utolsó találkozásunk óta először nem érzem magam annyira elveszettnek. Olyan könnyű beszélni vele, túl könnyű elmondani neki a legmélyebb gondolataimat, szűrő nélkül, mindig is így volt, így hát kényszerítenem kell a számat, hogy más jöjjön ki rajta ahelyett, amit legszívesebben mondanék. – Levágattad a hajad.

Beletúr a fürtjeibe, hátrasimítja az arcából.

– Aha, éppen megújulok. – A hang, amit kiad, valahol félúton jár a köhögés és a nevetés között, és a szemét forgatja. – Vagy valami hasonló.

– Tetszik.

Előrehajol, elmosolyodik azon a félénk módon, amit csak akkor szokott – legalábbis régen –, amikor bókolni próbálok neki, és a haja előreszökik az arcába. Kinyújtom a kezem, visszatűrök egy tincset a füle mögé, ahogy már annyiszor tettem, az ujjaim az arcát súrolják. És amikor felnéz rám, csak akkor jut eszembe, már nem tehetek ilyesmit.

– Bocs! Megszokás, asszem. Ne haragudj.

– Semmi baj. Hozzám érhetsz – válaszolja, mire a szívem megint a torkomba ugrik, és elnémulok. – Úgy értem, mármint, elvégre barátok vagyunk, nem?

Bólintok, még mindig nem bírok megszólalni. Sokkal könnyebb lenne barátkoznunk, ha nem ilyen szorosan ülnénk egymás mellett.

Megköszörüli a torkát, egész testével felém fordul, és egyenesen rám néz. Most ő nyúl felém, ujjai a homlokomba hulló tincseket csiklandozzák, mielőtt végigsimít a kézfejével az arcomon. Egy részem annyira szeretne belehajolni az érintésébe.

– Hosszabb a hajad – állapítja meg. – És szakállat növesztesz.

Most rajtam a sor, hogy elmosolyodjak, szégyenlősen és feszengve.

– Hát, nem szándékosan; ez csak borosta.

– Oké, akkor borosta. – Vigyorogva töri a fejét valamin. – Tetszik. Igen. Nagyon, hogy is mondjam, Főiskolás Josh – fejezi be kissé elmélyülő hangon.

Nevetek, ő is nevet, és valahogy szertefoszlik minden felgyülemlett feszültség. Tudom, hogy megint túl sokáig bámulom, de képtelen vagyok megállni. Totál kiakaszt. A legjobb értelemben.

– Mi az? – tudakolja.

Kényszerítenem kell magamat, hogy félrenézzek, és a fejemet csóválom.

– Semmi.

– Akkor mire fel ez a vigyorgás meg sóhajtozás? – kérdezi köröket rajzolva a levegőbe az arcom előtt.

– Á, semmi. Csak az van, hogy amikor rád gondolok, valahogy mindig elfelejtem, milyen vicces tudsz lenni. – Ha rá gondolok, legtöbbször csak az jár a fejemben, milyen szomorú, és mennyire aggódom érte. A közelében viszont szinte azonnal eszembe jut, hogy minden sötétsége ellenére ugyanolyan ragyogó is tud lenni. Az ajkamba harapok, hogy ne mondjam ki hangosan mindezt. Mert nem mondasz ilyesmit egy lánynak, akibe nemrég még szerelmes voltál, és akivel egy rozzant piknikasztal tetején ücsörögtök egy szétgraffitizett épület mögött, miközben betintázott arcok botorkálnak el mellettetek, a háttérben pedig egy orrfacsaró rockkoncert dübörög.

– Gondolsz rám? – kérdezi hirtelen elkomolyodva.

– Tudod, hogy igen.

Csend telepszik közénk, és hagyom, hogy elnyúljon, mert tudnia kell, hogy gondolok rá. Hogy kérdezhet ilyet egyáltalán?

Most az egyszer ő töri meg a csendet.

– Válaszolni akartam az üzenetedre, tudod – motyogja, mintha olvasna a gondolataimban. – Akartam.

– Akkor miért nem?

– Csak úgy éreztem, hogy túl sok a mondanivalóm, vagy… – Elakad a szava. – Legalábbis ahhoz túl sok, hogy sms-ben küldjem.

– Bármikor felhívhatsz.

– Ó, telefonon is határozottan túl sok – teszi hozzá, és bár nem vagyok benne teljesen biztos, ez pontosan mit jelent, azt hiszem, valahogy mégis értem.

– Azt hittem, talán haragszol rám – ismerem be.

– Micsoda? Miért? – fakad ki cérnavékony hangon. – Hogy haragudhatnék rád? Te vagy… – elnémul.

– Mi vagyok?

– Te… – kezdi újra, de ismét elhallgat, és nagy levegőt vesz. – Te vagy a legjobb ember, akit ismerek. Lehetetlen lenne haragudni rád, különösen, mivel nem tettél semmi rosszat.

Épp ez az, már abban sem vagyok biztos, hogy tényleg nem tettem.

– Nem is tudom, aggódtam, hogy talán nem egyszerűen haragszol, hanem szomorú vagy, sőt, csalódtál bennem.

– Miről beszélsz?

– Tudod, az utolsó találkozásunkról.

Lassan megrázza a fejét, mintha tényleg nem tudná. Rákényszerít, hogy kimondjam.

– Hogy megcsókoltalak – bukik ki belőlem végül. – Sokat agyaltam rajta azóta. Igazából rengeteget. És a körülményeket meg mindent figyelembe véve, ami akkoriban történt, valószínűleg ez lehetett az utolsó, amire szükséged volt. Meg aztán amiket mondtam. Jobban belegondolva eléggé szemét húzás volt, arról nem is beszélve, hogy a legrosszabb, legidiótább, legelcseszettebb időzítés, és azt gondoltam, talán kellemetlen helyzetbe hozta…

– Várj, várj, állj! – szakít félbe. – Én csókoltalak meg téged.

Nem tudom, mit mondjak. Magam elé idézem a szobámat négy hónappal ezelőtt, és az egész hirtelen elmosódott kezek, szájak, kimerültség, kétségbeesés és elhatalmasodó érzelmek kavalkádja, s most valahogy nem vagyok biztos benne, hogy ki csókolt meg kit, ki nyúlt ki után először.

A szájából feltörő kacaj azonban megszakítja a gondolataimat. Hangos, éles és tiszta.

– És én még azt hittem, az én viselkedésem volt szégyellnivaló.

– Szégyellnivaló? – Már én is nevetek. – Miért?

– Mert megcsókoltalak, közvetlenül azután, hogy világosan értésemre adtad, barátnőd van. Ráadásul komoly a dolog – teszi még hozzá, a saját hülye szavaimat használva ellenem. – Nem hagytam volna, hogy marcangoljon a bűntudat, ha tudom, hogy egész idő alatt te voltál a hibás.

Csak viccel, tudom, de ez a szó. Bűntudat. A hangja mintha megakadna rajta, akár egy tüskén. Nem egy hétköznapi szó, amit az ember csak úgy bedob, ha nem bujkál ott a felszín alatt. Szóval tudom, nem ez a megfelelő alkalom, hogy bevalljam a teljes igazságot a csajomról – vagyis az excsajomról – és arról, hogy még aznap éjjel szakítottunk, épp az előtte történtek miatt.

– Csakis az én hibám volt – mondom inkább, és együtt nevetek vele. – Vállalom a teljes felelősséget.

A fal túloldalán szórakozó tömeg éljenzésben tör ki, de az tuti, hogy odabent nem történik semmi izgalmasabb, mint ami idekint zajlik.

– Hát, basszus, Josh. – Az égnek emeli a kezét. – Tipikus mi, már megint, nem igaz?

Tipikus mi. Gyűlölöm, hogy szeretem ennek a két szónak a hangzását.

EDEN

Mintha idegen lenne a testemnek ez az egész, a nevetés, a könnyedség. Izgága leszek tőle, de amolyan bizsergető, túlzottan bekávézott módon. Újra vele lenni, itt ülni és beszélgetni olyan érzés, mintha csak kitaláltam volna – kitaláltam volna őt –, mintha álmodnék, vagy hallucinálnék, vagy ilyesmi. Mert semmi másra nem volt nagyobb szükségem ma este, mint erre Joshsal. És édes istenem, mennyire nem vagyok hozzászokva, hogy meg is kapom, amit akarok!

– Látom, jobban vagy, Eden – jegyzi meg, de a mosolya elhalványul.

– Igen. – Bólintok, mégsem tudom rávenni magam, hogy a szemébe nézzek. – Ühümm. – Két újabb bólintás.

– Úgy tűnik, jobban vagy – ismétli meg, és érzem, hogy ez sokkal inkább kérdés, mint megállapítás, mégsem vagyok kész elengedni ezt az újonnan jött könnyedséget.

– Ezt már mondtad. – Próbálom folytatni a bolondozást, amiben olyan jók vagyunk, de hunyorogva pásztázza az arcomat, mintha ki akarna venni valamit a távolban, csakhogy egyenesen a szemembe néz. Lebámulok a kezemre.

– Szóval? – kérdezi halkan.

– Mi?

– Jól vagy?

Vállat vonok.

– Fogjuk rá. Azt hiszem… már jobban. Nem csinálok olyan őrült szarságokat, szóval ez jó. – És remélem, tudja, hogy az „őrült szarság” alatt olyasmit értek, hogy nem drogozom és nem fekszem le idegenekkel. – Ja, és letettem a cigit – teszem még hozzá.

– Komoly? – Elmosolyodik. – Gratula. Nem semmi.

– Kösz. De elég nagy szívás.

– Igazából nem erre gondoltam. Úgy értettem, te hogy vagy? Mármint, minden oké?

– Nem mintha lenne választásom, hogy ne legyek jól. De próbálok k-kitartani – dadogom. Öcsém! Nem nehéz kérdés, de láthatóan így sem tudok rá válaszolni.

– Értem, de hogy vagy valójában?

Kényszerít, hogy kimondjam.

– Mit akarsz hallani? Nem vagyok jól, Josh – bukik ki belőlem szinte kiabálva, aztán visszafogom magam. – Bocs. De ja, nem vagyok jól. Oké?

– Oké – szól gyöngéden. – Nem akarok vitatkozni. Szóval… tudod, hogy előttem nem kell megjátszanod magad. Csak ezt akartam mondani.

– Nem játszom meg magam – mondom neki. – Te vagy az egyetlen, aki előtt nem, szóval… – Nem fogom befejezni ezt a mondatot.

Kinyitja a száját, mintha folytatná, de aztán hirtelen közelebb húzódik. A másodperc töredékére azt hiszem, hogy meg akar csókolni. A szívem vadul ver. Aztán a farzsebéhez nyúl, előszedi a telefonját. Ahogy a kijelzőre pillant, csak az jár a fejemben, hogy visszacsókoltam volna – most is, és mindig. Akkor is, ha Steve éppen odabent van. Még úgy is, hogy Josht valahol a barátnője várja. Megtettem volna.

– Hiányzol valakinek? – kérdezem, és nagyon remélem, hogy ez a valaki nem a csaja, és nem akar magamra hagyni, hogy vele lehessen, bár így lenne helyes. – Indulnod kell?

Kérlek, mondd, hogy nem.

Felnéz rám, miután bepötyög egy üzenetet.

– Nem, csak szólok a haveromnak, hogy idekint vagyok. – Aztán lefordítva az asztalra teszi a mobilt, és azzal a szempárral mered rám, amely azóta tart fogva, hogy tizedikben, a suli első napján, a hülye tanulószoba alatt elmerültem a tengerében, és soha nem sikerült kikecmeregnem belőle. – És veled mi a helyzet?

– Velem? – értetlenkedem, nem tudom felidézni, miről is beszéltünk.

– Hiányzol valakinek odabent?

– Erősen kétlem. – Rápillantok a telefonomra. Még semmi. Kijelzővel lefelé leteszem Joshé mellé. – Közöltem velük, hogy levegőre kell mennem. Kezdett kijönni a klausztrofóbiám, és a zenétől megfájdult a fejem. – Azt inkább nem említem, hogy kiszúrtam a tömegben Izompacsirtát. Túl nagy lenne a kísértés, hogy elmeséljem neki az egész régi sztorit, és most koncentrálnom kell – a jelenre kell összpontosítanom –, hogy kiélvezzem ezt a helyzetet, ameddig csak lehet. – Mostanában nem vagyok túl szórakoztató társaság, azt hiszem. – Vállat vonok.

Engem mustrál, miközben beszélek, majd felém nyúl.

– Megnézhetem? – kérdezi, és a kezemre mutat.

Hagyom, hogy a két tenyere közé simítsa, aztán a hüvelyk- és mutatóujját óvatosan az én hüvelyk- és mutatóujjam találkozásához szorítja, és belecsíp a húsomba.

– Ez amolyan akupresszúrás dolog – magyarázza, és erősebben megnyomja. – Állítólag segít a fejfájáson. Anyukám csinálta még gyerekkoromban.

Behunyom a szemem, mert hirtelen túl intenzív, túl intim, túl valóságos, egyszerűen túl sok. Nem bírom elviselni. Érzem, hogy elszorul a torkom, és ég a szemem. Ha megengedném magamnak, sírni tudnék, és még az okában sem vagyok egészen biztos. De nem fogok sírni. Nem és nem.

– Nem fáj nagyon, ugye? – kérdezi, és egy pillanatra enyhül a szorítása.

Megrázom a fejemet, de még nem tudom kinyitni a szemem.

– Biztos?

Bólintok.

Újra nyomni kezdi, némán.

Ez az eltűnés ellentéte. Mintha jobban jelen lennék, mint bárhol, bármikor az életem során. Most minden más az, ami eltűnik, nem én. Még néhány másodperc, aztán elenged. Megfogja a másik kezemet, és azzal is megismétli. Ahogy végül enged a nyomás, veszek egy mély lélegzetet, kinyitom a szemem, és újra ránézek. Még mindig közelről figyel.

– Most milyen a fejed?

Megvan még egyáltalán? – tűnődöm. Mert csak azt a pontot érzékelem, ahol a keze az enyémhez ér. És pontosan ezért nem válaszoltam az üzeneteidre, akarom mondani. De nem lenne tisztességes, tekintve, hogy már annyi baromi tisztességtelen dolgot tettem vele. Nem az ő hibája, hogy képes eltüntetni a fájdalmamat, és a világot is.

– Jobb – mondom inkább. – Köszi.

Lustán fürkésszük egymást, és egyszerre azon kapom magam, hogy a fal túloldaláról kiszűrődő zenére ringatózom, azon töprengve, vajon ugyanazt hallgatjuk-e el mindketten. Aztán megrezzen valamelyikünk telefonja.

– A tied vagy az enyém? – kérdezi, azzal felkapja a sajátját, én pedig hálás vagyok, hogy megzavartak minket. – Biztos a tiéd.

Steve: kimenjek?

Visszaírom: nem, minden ok.

Azonnal válaszol: tuti?

Aha.

– Minden rendben? – tudakolja Josh. – Nem akarlak feltartani, mármint, igazából akarlak. De nem foglak. Ha menned kell.

– Nem. Nem megyek vissza. – Újra leteszem a telót, és megrántom a karszalagomat. – Alapból nem akartam eljönni… de örülök, hogy végül mégis. – Ez nem számít flörtölésnek; csak őszinte vagyok. Azt hiszem.

– Én is.

– Biztos, hogy nem kell visszamenned a barátaidhoz?

– Őszintén szólva folyton elfelejtem, miért jöttem egyáltalán. Általában ilyen hatással vagy rám.

Ő ellenben talán mégis flörtöl.

– Nem tudom, ezt mire véljem – motyogom. – Nem vagyok biztos, hogy ez jó dolog.

Megvonja a vállát.

– Nekem annak tűnik.

Ahogy rám néz, atyaúristen, nem kapok levegőt. Akaratlanul is felnevetek, mert csak így tudok levegőt juttatni a tüdőmbe.

– Mi olyan vicces? – kérdezi, de már majdnem ő is nevet. – Komolyan mondtam.

– Tudom – felelem. – Én is.

Bólint, és úgy tűnik, megérti, hogy ez kezd túl sok lenni nekem, mert megköszörüli a torkát, kicsit egyenesebben ül fel, és témát vált, ha eddig volt egyáltalán konkrét témánk.

– Szóval, mindjárt vége az évnek?

– Aha. Mármint, olyasmi.

– Olyasmi?

– Úgy értem, igen, közeledik az érettségi, de igazából most éppen nem járok suliba. Mármint fizikailag. Mindent online csinálok.

Azt nem árulom el neki, fizikailag miért nem járok be. Hogy a téli szünet utáni első hétben totál összeomlottam – egy srác belém rohant a menzán, csak az nem tűnt fel, hogy tök véletlen volt. Többnek éreztem. Úgy éreztem, mintha megtámadtak volna. És azonnal reagáltam, sípcsonton rúgtam, és hozzávágtam a kajával teli tálcámat. Gőzöm sincs, az összes spontán válaszreakció közül miért épp ezt választottam. De megtettem. Aztán elfutottam, az ebédlő sarkába húzódtam, a földre rogytam, és mindenki szeme láttára hiperventilálni kezdtem. Még a tanárok is féltek közeledni hozzám. De ott volt Steve. Eltámogatott a suliorvoshoz, és velem maradt, amíg anyám értem nem jött.

Újra kitisztul a látásom. Joshra fókuszálok, aki engem bámul, és egyre nagyobb aggodalommal ráncolja a homlokát, minél tovább nem szólalok meg.

Megrázom a fejem, lerázom magamról az emléket, és tovább karattyolok, mintha nem is kalandoztam volna el.

– Ööö, azon agyalok, hogy az év hátralévő részében nem is megyek vissza. Talán időközben elkezdem a közösségi fősulit is. Nem is tudom, igyekszem kitalálni, mit fogok kezdeni az életemmel.

– Nem nagy ügy – mondja, és felbukkan az a ferde mosolya.

– Ugye? – Próbálok nevetni, de üresnek hangzik. Megértően bólogat, mintha tudná, miért nem vett fel egyik egyetem sem, ahová jelentkeztem. – Nagyon leromlottak a jegyeim az utóbbi pár évben – magyarázom mégis.

– Nem a te hibádból.

Vállat vonok.

– Valahogy mégis. Alig tanultam a vizsgákra. Aztán őrült kapkodásba kezdtem, és beadtam egy rakás szar jelentkezési lapot random főiskolákra közvetlenül a februári határidő előtt. Utolsó mentsvárként. De…

– Még nem jött hír sehonnan? – tudakolja.

– Ja, de, jött…

– Hé, semmi baj nincs a közösségi fősulikkal, ugye tudod?

– Tudom. – Felsóhajtok. – Na mindegy, ez a terv, legalábbis pillanatnyilag. Online befejezem a gimit, és remélem, a barátaim megbocsátják, hogy nem megyek vissza. Úgy értem, így könnyebb.

– Melyik része?

– A suli része, asszem. Könnyebb online tanulni és… – Rájövök, hogy igazából nem fogalmaztam meg, mi a probléma, legalábbis hangosan nem, valaki másnak. – Nem könnyű ott. Nehéz ott lennem. Szerintem páran rájöttek, hogy van valami az egész letartóztatás meg tárgyalás dologgal, és hogy valahogy én is a részese vagyok. Nem lenne szabad tudniuk rólam és Mandyről. Mármint Amandáról. Ő a húga. Idióta, elbaszott kisváros ez. Az emberek beszélnek. Csak nehéz, érted? – Hallom, hogy megremeg a hangom, és most úgy néz rám, mintha mindjárt összetörnék vagy hasonló. Vállat vonok, mintha lerázhatnám magamról az egészet.

– Ja. – Bólint. – Érthető.

– Köszönöm.

– Mit köszönsz?

– Nem is tudom, néha kételkedem magamban. Azt gondolom, talán már jobban kellene lennem, hálásnak, túllépni az egészen, vagy ilyesmi. Szerintem a barátaim sem igazán értik. Egyszerűen nem vágják, szóval jólesett a… megerősítés – magyarázom, bedobva az agyturkászom egyik kedvenc szavát.

– De tudják, nem? – kérdezi. – A barátaid tudják, mi történt veled?

Újra ott az a gombóc a torkomban. Nyelek egy nagyot.

– Tudják; csak nem hinném, hogy értenék, miért nem vagyok végre… – Jézusom, egy rohadt mondatot sem tudok befejezni.

– Jól? – fejezi be helyettem.

Bólintok, már nem titkolhatom. Érzem, hogy elvörösödöm, a szemem megtelik könnyel, és felforr a vérem a bőröm alatt. Felém nyúl, megérinti a vállamat, majd az arcomat, és ettől teljesen kiakadok.

– Josh – nyögöm, és eltolom magamtól a kezét. – Nem akarok zűrt. – Mégis a tárt karjába bújok. Egyik kezemet a nyaka köré fonom, a másikat a mellkasához szorítom. Ahogy korábban mondta, ösztönösen. Ez csak egy szokás, egy jó szokás, amihez olyan szívesen visszatérnék. Lehunyom a szemem, arcomat a nyakához szorítom, érzem a hangja vibrálását.

– Semmi gáz – mondja. – Lehetsz zűrös. Nem bánom.

A saját kis sérülékeny buborékunkban hirtelen ráeszmélek, a szívem nem azért kezdett ilyen vad kalapálásba, mert épp ripityára törik. Hanem azért, mert hónapok óta most érzi magát a legerősebbnek. Ahogy kinyitom a számat, hogy ezt elmondjam neki, az ajkam a kulcscsontjához préselődik, és hagyom, hogy a kelleténél egy másodperccel tovább időzzön ott. Remélem, nem érzi. De éreznie kell, mert a keze ismét az arcomra siklik, végigsimít a nyakamon, és ha kinyitom a szemem, nem leszek képes megállítani magam, és szerintem ő sem, és istenem, miért van az, hogy mindig itt kötünk ki, miért nem tudunk soha jól időzíteni?

– Jól vagyok. – Elhúzódom tőle. – Jól vagyok. Tényleg. – Nem tudom, hogy magamat vagy őt próbálom meggyőzni.

– Oké – suttogja, és hagyja, hogy eltávolodjak az öleléséből.

– Tényleg nem vagyok olyan törékeny, mint amilyennek most látszom. Szeretném, ha tudnád. Fogalmam sincs, mitől lettem ilyen érzelgős. – Kényszerítem magam, hogy újra ránézzek, most hogy újra karnyújtásnyi távolságra kerültem tőle, túl a láthatatlan határvonalon. – Mármint, tulajdonképpen mégis – hebegem, mielőtt leállíthatnám magam.

– Mégis mi?

– Tudod, miért vagyok érzelgős – válaszolom, de hiába hagyják el a számat a szavak, továbbra sem tudom, mit fogok mondani, melyik igazságnak mekkora szeletét.

– És miért? – kérdezi, majd gyorsan hozzáteszi: – Nem mintha meg kellene indokolnod vagy ilyesmi.

Miattad. Te vagy az oka.

Ezt azonban nem mondom ki.

– A hét elején beszéltem az ügyésszel – kezdem helyette. – Amanda, én meg Gen-Gennifer, azt hiszem, így hívják. A barátnője. Vagyis exe. Gennifer G-vel, nagyjából ennyit tudok róla, de… – Karattyolok összevissza, botladozva a szavakban, nem vagyok benne biztos, hogy tényleg erről akarok beszélni vele.

– Szóval hírek jöttek a tárgyalásról, vagy…? – kérdezi tétován.

– Igen és nem – felelem. – A meghallgatást, amit tavaszra terveztek, elhalasztották, és lehet, hogy csak nyáron vagy ősszel tartják meg. – Még mindig ott várakozik a telefonomon Silverman ügyésznő üzenete, megválaszolatlanul, és a bíróság által kijelölt védőnőnk, Lane hangpostája is, aki biztosított róla, hogy bármikor elérhető, ha beszélni szeretnék. Felnézek, és ráeszmélek, hogy félbehagytam a történetet.

– Sajnálom – mondja, és mintha tényleg komolyan gondolná.

– Azt hiszem, Kev… – A szám nem hajlandó kimondani, meg kell köszörülnöm a torkomat, mielőtt folytatnám. – Most egy puccos új jogi csapat képviseli. – Veszek egy nagy levegőt, lenézek az ölembe, és rászorítom a csuklómra a karszalagot.

Kinyújtja a kezét, és az enyémre teszi.

– Ez nem változtat azon, amit tett – közli, én pedig abbahagyom a hülye papírszalag babrálását, és megfogom a kezét; tudom, hogy túl erősen szorongatom, de láthatóan nem bánja.

– Csak lassan attól tartok, az egészből nem lesz semmi. – Felnézek rá. – Hogy az egész nem érte meg.

– Ne beszélj így! Még szép, hogy megérte – bizonygatja, és finoman, nyugtatólag megszorítja a kezemet.

Bólintok, de kényszeredetten elengedem, mert előbb-utóbb úgyis meg kell tennem.

Rövid időre némaság telepszik közénk. Lepillant, majd a parkolóra, mintha azon tépelődne, mit mondhatna.

– Amúgy meg honnan van pénze puccos ügyvédekre? – szólal meg végül. – A szüleitől tuti nem, nem tennék, főleg hogy a kishúga… – Elakad, nem fejezi be, de egy részem tényleg tudni akarja, mire gondolt.

Főleg hogy a kishúga… mi, az áldozata? Ezt akarta mondani? Kíváncsi vagyok. Genniferre is áldozatként tekint? Én úgy tekintek rá? Na és mi van velem – én is áldozat vagyok?

– Nem, nem a szüleitől – válaszolom végül, mert most nincs itt az ideje, hogy belemenjünk ebbe a folyamatos áldozat/túlélő teniszmeccsbe, ami ide-oda pattog az agyamban. A szüleik Amanda oldalán állnak, ami Kevin csáberejét ismerve a mai napig csodával határos.

– Valami gazdag egyetemi öregdiák az, vagy több is – azok támogatják, csak arra várva, hogy beiktathassák a Nézzétek, Mi Mindent Megúszhatunk Hírességeinek Csarnokába. – Nevetni próbálok a béna viccemen, aztán csendben maradok, hogy levegőhöz jussak és kissé lecsillapodjak. – Nem is tudom. Az egésznek a kibaszott kosárlabdához van köze és… – Befogom, a szám elé kapom a kezemet. Néha elfelejtem, hogy ő is része annak a világnak. – Bocs, nem úgy értettem…

– Nem, igazad van – szakít félbe a fejét rázva. – Vágom. Kibaszott kosárlabda – ismétli, és valahogy még nálam is több megvetés és keserűség vegyül a hangjába.

– Nem úgy értettem, hogy már a kosárlabda gondolata is rossz. Vagy hogy a sport gonosz, vagy ilyesmi. Csak… csak ez a része.

– Ja. – Feszült a hangja, összeszűkülő szemmel a távolba mered. – Az a rész, ahol nem hagyhatják, hogy a csapatuk nevét bemocskolják. Az örökségüket, az imázsukat – gúnyolódik idézőjelet mutatva, mintha már túl sokszor hallotta volna ezeket a frázisokat. – Bocs, ez a szarság mindig… – Ezt a mondatot sem fejezi be. Felsóhajt, megdörzsöli a tarkóját, mintha érzelmileg ő is éppennyire érintett lenne az egészben, mint én.

– Oké, beszéljünk inkább másról. Beszéljünk rólad. Légyszi, komolyan. Légyszi!

– Rólam? – kérdezi fél vállrándítással, és megrázza a fejét. – Nem akarok magamról beszélni.

– Túl sokszor hagyod, hogy állandóan magamról rizsázzak.

– Hát, velem semmi nem történik.

– De igen.

Úgy mered rám, mintha megleptem volna.

– Miért mondod ezt?

Igazából gőzöm sincs, miért, de a válasza alapján igazam lehet. Megzavarnak minket, mielőtt felelhetnék. Az emberek hirtelen csőstül özönlenek ki az ajtókon, ordibálva és dübörögve, és szétzilálva a minket védő, érzékeny buborékot.

– Nem létezik, hogy máris vége – hitetlenkedik Josh, és felemeli a telefonját, hogy megnézze az időt.

Én is megnézem az enyémet.

– Hogy lehet, hogy már elmúlt tizenegy?

Aztán meglátom az ott várakozó üzenetek sorát.

Steve: hahó, nem jössz vissza?

Mara: jól vagy?

Steve: kezdek aggódni. minden OK?

Steve: válaszolnál?

Mara: Steve kezd kibukni

Mara: amúgy én is

Steve: hol vagy????

– Francba, keresnek – nézek fel Joshra, begépelek egy üzenetet, aztán törlöm, nem tudom eldönteni, ki lesz megértőbb, Mara vagy Steve. – Ne haragudj, szívesen dumáltam volna tovább.

– Á, semmi gáz – feleli egy pillanatra a mobiljára hunyorogva, mielőtt újra zsebre vágná. – Azt hiszem, én is pácban vagyok a haveroknál.

– Nyugodtan fogd rám!

Ő csak mosolyog és a fejét rázza.

– Soha.

Egyre nagyobb tömeg gyűlik az asztalunk köré, kiszorítva minket.

– Azt hiszem, indulnunk kéne – jegyzi meg Josh, miközben leugrik, és a tenyerét nyújtja, hogy lesegítsen.

Lelépek a padról a járdára, aztán továbbra is a kezét fogva megfordulok, és egyenesen Steve-be botlom.

JOSH

Ez a gyerek túl közel áll. Épp szólni készülök, hogy vegyen vissza, de aztán feltűnik valami az arcán, ahogy a tekintete ide-oda villan kettőnk között, majd le a kezünkre. Eden túl gyorsan enged el.

Felismerem a tekintetet, mert az enyémet tükrözi.

– Ó – sóhajtom hangosan, az agyam a kelleténél lassabban dolgozza fel az eseményeket.

Azt állítja, kereste őt, és amint Eden ellép tőlem, a srác azonnal a vállára teszi a kezét, mintha birtokolná. Az enyém, üzeni a pillantása.

– Josh, ez itt Steve – mutat be Eden. – Steve, biztos emlékszel Joshra. Fölöttünk járt suliba.

– Nem – vágja rá az arc: Steve.

Egy másik lány is odajön hozzánk, és Eden másik vállára teszi a kezét. Megismerem; egyszer már találkoztam vele.

– Ó, te jó ég! – kiáltja, amikor ő is beazonosít.

Eden ellép Steve-től és belekarol a barátnőjébe.

– Nem tudom, emlékszel-e…

– Josh, hát persze. Szia!

– Szia, Mara, igaz? – sikerül kinyögnöm.

– Aha – válaszol mosolyogva. – Jó a memóriád. – Aztán elereszti Eden karját, és elénk rángat egy másik srácot, aki felém int. – Ő a pasim, Cameron.

– Á, igen. – Gőzöm sincs, hogy sikerül folytatnom a cseverészést meg a ki- és belégzést, amikor olyan közel áll hozzám, és hamarosan újra távol lesz, és nem tudom, mikor látom újra. – Asszem, volt egy közös óránk, nem? Biosz vagy…

– Kémia – javít ki egy biccentés kíséretében.

– Igaz – felelem, de nehezen tudok odafigyelni, mert végignézem, ahogy Eden összefonja a karját, az ujjai szorosan egymás köré tekerednek, szinte érzem, mennyire kényelmetlenül érzi magát. Ez az ipse, Steve, megragadja Eden kezét, lefejtve egymásról az ujjait, és úgy mered rám, mintha balhét akarna. Érzem, ahogy sugárzik belőle, beszivárog egyenesen a bőrömbe.

Mögöttük megpillantom Dominicet, felénk tart a tömegen keresztül. Ahogy közelebb ér, megcsóválja a fejét, és a magasba emeli a karját.

– Lemaradtál az egészről! – kiáltja oda. És mivel olyan mély, harsogó a hangja, ráadásul az egész tömeg fölé tornyosul, mindenki felé fordul, hogy megbámulja.

Ahogy mellém lép és észreveszi, mi folyik, célzatosan rám néz: együttérzéssel vegyes „én megmondtam” pillantást küld felém.

– Dominic – szólalok meg hálásan, hogy végre van mit mondanom. – Ő itt…

– Eden – fejezi be helyettem eltúlzott vidámsággal, amiből egyáltalán nem is sejteni, mit érez valójában iránta, vagy inkább kettőnk iránt. – Annyira örülök, hogy végre megismerhetlek.

– Ó – bukik ki Eden száján, gondolom meglepte, hogy a haverom tudja, ki ő. De rávillant egy gyors mosolyt és odabiccent. – Én is.

Folytatom a bemutatást.

– Ők pedig Mara, Cameron és… – Steve-vel találkozik a tekintetünk, és tudom, hogy elég nagy bunkóság, de ebben a pillanatban ő az, aki foghatja Eden kezét. – Bocs, hogy is hívnak?

Összeszorítja az állkapcsát.

– Steve – sziszegi.

– Tényleg. Steve.

Dominic átveszi az irányítást, a suliról cseveg, a koncertről, meg hasonló normális dolgokról. Lazán, mert ő mindig ilyen. A lábamat bámulom, mert félek, ha újra Edenre néznék, valami drámai baromság csúszna ki a számon, például: Ez a csávó? Most komolyan, Eden? Ezzel az arccal akarsz hazamenni? Ezzel a sráccal, aki nyilvánvalóan féltékeny, dühös, és azt hiszi, birtokolhat téged? – de hirtelen megszakad a gondolataim fonala. Talán rólam van szó. Talán én vagyok az, aki nyilvánvalóan féltékeny, dühös és birtokló.