Sword Song is voor Aukje,

met liefde:

Er was eens…

A regényben előforduló
földrajzi nevek és mai megfelelőik

Az angolszász Anglia földrajzi neveinek különböző alakjait nem egyszerű követni, ugyanis ezeknek az elnevezéseknek nem létezik egyezményes írásmódja. London ily módon a Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster és Lundres formában egyaránt megjelenhet. Bizonyára akadnak olyanok, akik a lenti változatok helyett a sajátjukat preferálják, jómagam mindenesetre azt az írásmódot használtam, amelyet az Oxford Dictionary of English Place-Names című helységnévszótár ad meg Alfréd uralkodásának időszakára (871–899), illetve az ekörüli történelmi időszakra, noha ez a módszer sem teljesen biztos – a Hayling-szigetet 956-ban például Heilincigae és Hælingiaggæ néven egyaránt ismerték. Nem mintha jómagam túlzottan következetes lettem volna: szívesebben használtam a modern England nevet (azaz Angliát) az Englaland helyett, ahogyan Norðhymbralond helyett is Northumbriát írtam, nehogy az a hamis kép alakulhasson ki az olvasóban, miszerint az ősi királyság határai egybeesnek a modern megye határaival. A lista tehát, akárcsak a nevek írásmódja, meglehetősen színes:

Æbbanduna___Abingdon, Berkshire

Æc’s Hill___Ashdown, Berkshire

Baðum___Bath, Avon

Basengas___Basing, Hampshire

Beamfleot___Benfleet, Essex

Beardastopol___Barnstable, Devon

Bebbanburg___Bamburgh Castle, Northumberland

Berewic___Berwick Tweed, Northumberland

Berrocscire___Berkshire

Blaland___Észak-Afrika

Cantucton___Cannington, Somerset

Cetreht___Catterick, Yorkshire

Cippanhamm___Chippenham, Wiltshire

Cirrenceastre___Cirencester, Gloucestershire

Contwaraburg___Canterbury, Kent

Cornwalum___Cornwall

Cridianton___Crediton, Devon

Cynuit___Cynuit Hillfort, a somersetbeli Cannington
___közelében

Dalriada___Nyugat-Skócia

Defnascir___Devonshire

Deoraby___Derby, Derbyshire

Dic______Diss, Norfolk

Dunholm___Durham, Durham megye

Eoferwic___York (a dánoknál Jorvic)

Exanceaster___Exeter, Devon

Fromtun___Frampton on Severn, Gloucestershire

Gegnesburh___Gainsborough, Lincolnshire

The Gewæsc___The Wash

Gleawecestre___Gloucester, Gloucestershire

Grantaceaster___Cambridge, Cambridgeshire

Gyruum___Jarrow, Durham megye

Haithabu___Hedeby, kereskedőváros Dánia déli részén

Hamanfunta___Havant, Hampshire

Hamptonscir___Hampshire

Hamtun___Southampton, Hampshire

Heilincigae___Hayland-sziget, Hampshire

Hreapandune___Repton, Derbyshire

Kenet___Kennet folyó

Ledecestre___Leicester, Leicestershire

Lindisfarena___Lindisfarne (Szent Sziget), Northumberland

Lundene___London

Mereton___Marten, Wiltshire

Meslach___Matlock, Derbyshire

Pedredan___Parrett folyó

Piktföld___Kelet-Skócia

Poole___Poole Harbour, Dorset

Readingum___Reading, Berkshire

Sæfern___Severn folyó

Scireburnan___Sherborne, Dorset

Snotengaham___Nottingham, Nottinghamshire

Streonshall___Strensall, Yorkshire

Sumorsæte___Somerset

Suth Seaxa___Sussex (déli szászok)

Synningthwait___Swinithwaite, Yorkshire

Temes___Temze folyó

Thornsæta___Dorset

Tine___Tyne folyó

Trente___Trent folyó

Tuede___Tweed folyó

Twyfyrde___Tiverton, Devon

Uisc___Exe folyó

Werham___Wareham, Dorset

With___Wight-sziget

Wiire___Wear folyó

Wiltun___Wilton, Wiltshire

Wiltunscir___Wiltshire

Winburnan___Wimborne Minster, Dorset

Wintanceaster___Winchester, Hampshire

Előhang

Sötétség. Tél. Fagyos éjszaka, a hold sem világít.

A Temes folyón lebegtünk, és a hajó magas orra mögött láttam a vízen visszatükröződő csillagokat. Áradt a folyó, felduzzasztotta a hegyekből érkező olvadt hó. A téli vízfolyások dúsan áradtak Wessex felföldjeiről. Nyáron kiszáradtak a medrek, most azonban zubogott a víz a hosszan elnyúló zöld dombokon, hogy megtöltse a folyót, majd a távoli tenger felé törjön.

Névtelen hajónk a wessexi part közelében várakozott. A folyótól északra: Mercia. A hajó orra a folyónak felfelé fordítva. Három fűzfa csupasz, lehajló ágai között rejtőztünk, hajónkat az egyik ághoz kötözött vaskos bőrszíj tartotta az ár ellenében. Harmincnyolcan voltunk a névtelen bárkán, amely másként kalmárhajóként járta a Temes felső folyását. Kapitányunkat Rallának hívták, és most mellettem állt, egyik kezét a kormánylapáton nyugtatva. Alig láttam a sötétben, mégis tudtam, hogy bőrujjast és az oldalán kardot visel. Mi, többiek bőrbe és vértbe öltöztünk, sisakot húztunk a fejünkre, pajzsot, szekercét, kardot vagy lándzsát hordoztunk. Tudtuk, még aznap éjjel hasznát vesszük fegyvereinknek.

A szolgám, Sihtric mellettem kuporgott, és a fenőkövet húzogatta rövid kardja élén.

– Azt mondja, szeret – mordult fel.

– Mi mást mondana? – vontam vállat.

Egy pillanatra megdermedt, és amikor újra megszólalt, ellágyult a hangja, mintha bátorításnak venné szavaimat.

– Mostanra lehetek tizenkilenc is, nagyuram. Vagy inkább húsz?

– Vagy tán tizennyolc – vetettem fel.

– Már négy éve megházasodhattam volna, nagyuram!

Szinte suttogva beszéltünk, pedig az éjszaka megtelt neszekkel. Hullámok csobogtak, kopár ágak zörögtek a szélben, valamilyen éjszakai teremtmény a vízbe vetette magát, egy róka elveszett lélek módjára vonított, s bagoly huhogott valahol. Ropogtak a hajó palánkjai. Sihtric fenőköve sziszegett, karistolt az acélon. Egy pajzs tompán nekiütődött az evezőpadnak. Mégsem mertem hangosabban beszélni, mert az ellenséges hajó ott várt nem messze, és akik partra szálltak, nyilván hagytak hátra őrszemeket. Azok az őrszemek biztos, hogy láttak is bennünket, amint elsiklottunk a merciai part előtt, de mostanra azt hihették, rég továbbhaladtunk Lundene felé.

– No de miért vennél el egy lotyót? – kérdeztem Sihtricet.

– Ő nem… – kezdte volna Sihtric.

– Öreg is – szakítottam félbe –, meglehet vagy harminc. És romlott. Ealhswithnek elég meglátnia egy férfit, a combjai maguktól széttárulnak! Ha sorba állítanál minden férfit, aki meghágta, elég nagy sereged lenne meghódítani egész Britanniát. – Ralla kuncogni kezdett mellettem. – Te is tagja volnál annak a seregnek, Ralla? – tudakoltam.

– Egymagam kiadnék egy egész pajzsfalat, nagyuram – felelte a kapitány.

– Szeret engem – ismételte konokul Sihtric.

– Téged meg az ezüstödet – csóváltam a fejem. – Különben is: miért dugnál új kardot egy régi hüvelybe?

Fura, miket összebeszélnek a férfiak csata előtt. Szóba kerül minden, épp csak az nem, ami rájuk vár. Álltam már pajzsfalban, szemben az ellenség csillogó pengéivel és sötét fenyegetésével, miközben mellettem két harcos azon vitázott, melyik kocsmában mérik a legjobb sört. A félelem fekete felhőként üli meg a levegőt, mi pedig semmiségekről fecsegünk, és úgy teszünk, mintha nem látnánk.

– Keress inkább egy fiatal, bimbózó szépséget – tanácsoltam Sihtricnek. – A fazekas lánya már érettnek tűnik a házasságra. Tizenhárom is meglehet.

– Ostoba liba – vetette ellene Sihtric.

– Még te beszélsz? – emeltem fel a hangom. – Ezüstöt kaptál tőlem, és elfecsérelted a legelső szajhára! Amikor legutóbb láttam, azt a karperecet viselte, amit neked adtam.

Felhorkant, de nem szólt semmit. Atyja dán volt, Könyörtelen Kjartan, aki teherbe ejtette egyik szász rabszolgáját. Sihtricből mégis jóravaló fiú lett, és az igazat megvallva csakugyan kinőtt már a gyereksorból. Férfivá érett, aki állt már pajzsfalban. Aki már gyilkolt. És aki ma este újra gyilkolni fog.

– Keresek neked egy asszonyt – ígértem.

Ekkor hallottam meg a sikoltozást. Halkan, mert nagyon távolról érkezett, alig volt több éjszakai nesznél, mégis fájdalommal teli, és a pusztulás hírét hozta. Sikolyok és üvöltések érkeztek délről, ahol asszonyok szenvedtek és férfiak haltak meg.

– Verje meg őket az isten – sziszegte Ralla.

– Az a mi dolgunk – vágtam rá kurtán.

– Jobb lenne… – kezdte Ralla, azután meggondolta magát.

Tudtam, mit akar mondani – hogy meg kellene védenünk a falut –, ahogyan ő is tudta, mit felelnék erre. Azt felelném, nem tudhattuk, melyik falura fognak rárontani a dánok, és ha tudjuk, sem védhettük volna meg. Körülvehettük volna, ha tudjuk, honnét érkeznek a támadók. Elhelyezhettem volna embereimet a kis házakban, hogy amint megérkeznek a fosztogatók, kitörjenek az utcára kardjaikkal, szekercéikkel és lándzsáikkal, s talán sokat meg is ölhettünk volna közülük. Ám a sötétben még többen elmenekültek volna, én pedig nem akartam, hogy egy is megússza.

Holtan akartam látni minden dánt, minden északit, minden fosztogatót. Mindet, kivéve azt az egyet, akit hazazavarok keletnek, hogy elmondja a Temes partján táborozó vikingeknek: Bebbanburgi Uhtreddel húztak ujjat.

– Szerencsétlenek – csóválta a fejét Ralla.

Délre, az egymásba szövődő fekete ágak között láttam a vörös izzást, amely a felgyújtott zsúptetőkről árulkodott. A lángoló folt tovaterjedt, és a sűrű bozótoson túl egyre ragyogóbban világította be a téli éjszakát. A fények rőten csillantak meg embereim sisakján, amit ezért mindenkivel levetettem, mielőtt az ellenséges hajó őrszemei is észrevehettek volna bennünket.

Magam is levettem ezüstfarkasos sisakomat.

Én, Uhtred, Bebbanburg ura, s azokban az időkben a hadak ura. Ott álltam vértben és bőrben, köpenyesen, felfegyverkezve. Fiatal voltam és erős. Embereim fele ott volt velem Ralla hajóján, a többiek valahol az éjbe burkolózó nyugaton várakoztak lóháton, Finan parancsnoksága alatt.

Legalábbis reméltem, hogy ott vannak és várnak. Nekünk a hajón a könnyebbik feladat jutott: az éj leple alatt észrevétlenül lehajózni a folyón, és felkutatni az ellenséget, Finannek azonban a sötét vidéken kellett átvezetnie az embereit. Mégis bíztam benne. Valahol ott várta, fintorogva és nyugtalanul, hogy kardot vonhasson.

A hosszú, nyirkos télen nem most először próbáltuk csapdába csalni az ellenséget, de ez volt az első kísérlet, ami sikerrel kecsegtetett. Kétszer is hallottam, hogy a vikingek átsurrantak Lundene csorba hídján, hogy kifosszák Wessex védtelen, hízott falvait, s bár mindkétszer lehajóztam a folyón, végül nem találtam semmit. Ezúttal azonban csapdába ejtettük a farkasokat. Megérintettem kardom, Kígyólehelet markolatát, majd Thor pörölyét a nyakamban.

Öld őket, fohászkodtam Thorhoz, öld meg mindet, kivéve azt az egyet!

Csikorgó hideg volt aznap éjjel. Jég barázdálta a mezőket, ahová ki-kiöntött a megáradt folyó, én mégsem erre emlékszem, csakis a várakozás izgalmára. Újra megérintettem Kígyóleheletet, s úgy tűnt, mintha ettől megborzongott volna. Az a penge – néha hallottam, ahogy énekelt; távoli, fojtott csatadalt, amint a vérre szomjazott.

Ott várakoztunk, és utána, amikor már minden véget ért, Ralla elárulta nekem, hogy egy pillanatra sem fagyott le az arcomról a mosoly.

Azt hittem, felsülünk a csapdával, mert a fosztogatók nem tértek vissza a hajóhoz, noha keleten már pirkadt. Az őrszemek, gondoltam, mostanára nyilván észrevettek bennünket, de nem volt igazam. A fűzfák kókadt ágai jól elrejtettek, vagy talán a téli nap vakította el az őröket, de senki sem fújt riadót.

Mi annál jobban láttuk őket. Láttuk a páncélinges harcosokat, ahogyan az asszonyokat és a gyerekeket terelték a felázott földeken. Úgy számoltam, a fosztogatók és foglyaik egyaránt ötvenen lehetnek. A lányok a felégetett falu fiataljai közül kerültek ki, és a fosztogatók örömére hurcolták el őket, míg a gyerekek Lundene rabszolgapiacára, onnét pedig a tenger túlpartján fekvő Frankföldre vagy még távolabb kerültek. A lányokat, miután egy ideig kedvüket lelték bennük, szintén eladták. Ebből a távolságból nem hallottam a foglyok zokogását, de magam elé tudtam képzelni. Délen, ahol zöld dombok dagadoztak a folyó árterében, a téli égboltot bepiszkító füstoszlop jelezte, hol égették fel a falut.

Ralla mocorogni kezdett.

– Várj! – mordultam rá, mire Ralla megdermedt. Őszes férfi volt, tíz évvel is idősebb nálam, és a szeme résnyire szűkült, annyit kémlelte a napfényt visszaverő tengereket. Egyszerre volt kapitány, harcos és jó barát. – Még ne – tettem hozzá halkan, és megérintettem Kígyóleheletet, hogy megérezzem az acél reszketését.

A férfiak harsányan, gondtalanul beszéltek és nevetgéltek. Kurjongattak, ahogy feltaszigálták foglyaikat a hajóra, majd kényszerítették őket, hogy kuporodjanak a hajófenékbe, így a túlterhelt evezős egyensúlyban maradhatott a sekélyesben tett utazás alatt, a sziklapadok közt futó Temes folyón, ahol csak a legjobb és legmerészebb hajósok ismerték a hajózható csatornákat. Ezután maguk a harcosok is felkapaszkodtak a fedélzetre. Magukkal vitték zsákmányukat, a nyársakat, üstöket, késeket és minden egyebet, amit eladhattak, beolvaszthattak vagy használhattak. Bántó hangon nevettek. Gyilkoltak és fosztogattak azért, hogy meggazdagodjanak, ez tette őket felhőtlenül boldoggá – és óvatlanná.

Kígyólehelet pedig halkan énekelt a hüvelyében.

Hallottam a zsivajt, ahogyan az evezőlapátok a helyükre kerültek. Valaki elkurjantotta a parancsot:

– Toljátok!

Az ellenséges hajó hatalmas orra, rajta egy fenevad festett pofájával, lassan kifordult a folyóra. A férfiak nekitámasztották evezőiket a partnak, egyre beljebb tolták a hajót, amelyet máris felénk sodort a felduzzadt folyó. Ralla felém fordult.

– Most – bólintottam. – Elvágni a kötelet! – parancsoltam, mire az orrban álló Cerdic elmetszette a fűzfára hurkolt bőrszíjat.

Alig tucatnyi evezőt használtunk, de ezek most mind a folyó vizébe vágtak, amint utat törtem magamnak az evezőpadok között.

– Megöljük mindet! – kiáltottam el magam. – Megöljük mindet!

– Húzzátok! – bömbölte Ralla, és a tizenkét férfi nekifeszült az evezőknek, hogy megküzdjön a folyóval.

– Megöljük az összes mocskot! – ordítottam, miközben felhágtam az orrba, ahol pajzsom várakozott. – Senkit se kíméljetek! Senkit! – Felvettem a sisakom, majd bal karomra kerítettem a pajzs hurkait, megemeltem nehéz fáját, és elővontam Kígyóleheletet gyapjúval bélelt hüvelyéből. Immár nem is énekelt, hanem sikoltott.

– Halál rájuk! – üvöltöttem. – Öljétek meg mind! Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk! – kiáltoztam az evezőcsapások ütemére.

Előttünk az ellenséges hajó oldalt fordult, amint a pánikba esett fosztogatók elvétették az evezést. Kétségbeesetten kiáltoztak, pajzsuk után kapdostak, támolyogva kerestek utat a padok között, ahol néhányan még most is evezni próbáltak. Asszonyok sikoltoztak, és férfiak döntötték fel egymást.

– Húzzátok! – harsogta Ralla, és névtelen hajónk nekifeszült az árnak, amint az felénk sodorta az ellenséget. A fenevad nyelvét vörösre, szemeit fehérre festették, fogai tőrökként meredeztek.

– Most! – rivalltam Cerdicre, aki kivetette a láncos csáklyát, az pedig belemart az ellenséges hajó orrába. Cerdic megrántotta a láncot, hogy a csáklya fogai mélyen a fába fúródjanak, és ő közelebb húzhassa a másik hajót.

– Halál rájuk! – üvöltöttem, amint átugrottam a rést.

Ó, micsoda élvezet fiatalnak lenni! Huszonnyolc évesnek, erőtől duzzadónak, a hadak urának. Mára mindez eltűnt, csak az emléke maradt, és az emlékek megfakulnak. Ám a féktelen öröm mégis megmarad velük.

Kígyólehelet elsőként visszakézből hasított az ellenség soraiba. Abban a pillanatban érkeztem a másik hajó orrába, ahol egy harcos megpróbálta kirángatni a csáklyát, Kígyólehelet pedig olyan fürgén és olyan erővel hasított a torkába, hogy kis híján lemetszette a fejét. Koponyája hátrabicsaklott, és a vére kiszínezte a téli napot. Vér fröccsent az arcomra is. Magam voltam a halál azon a reggelen, a veres arcú halál páncélingben, fekete köpenyben és csillogó sisakban.

Mára megöregedtem. Oly sok év telt el. A látásom lassan cserbenhagy, izmaim elsorvadnak, már pisálni is alig tudok, és sajognak a csontjaim, ha kiülök a napra, hogy rövid szunyókálás után még fáradtabban ébredjek. Mégis emlékszem azokra a régi harcokra, valamennyi régi harcra. Utolsó asszonyom, akinél ostobább és ájtatosabb varangyot még nem hordott hátán a föld, mindig fintorog, ha ezekről mesélek, de hát mi mást tehet egy vénember, mint hogy a régi dicsőségére emlékezik? Egyszer tiltakozni próbált, hogy nem akar hallani semmiféle levágott és vért okádó fejekről, de hát másként hogyan készíthetnénk fel az ifjakat az előttük álló csatákra? Végigharcoltam az egész életemet. Ez volt a sorsom, mindnyájunk sorsa. Alfréd békét akart, de a béke elillant előle, a dánok és norvégok egyre csak jöttek és jöttek, nekünk meg nem maradt más, csak a harc. S amikor Alfréd hatalma teljében meghalt, még több dán és még több norvég jött, meg britonok Walesből és skótok északról – ugyan mi mást tehettünk volna, mint hogy harcolunk a földjeinkért, a családjainkért, az otthonunkért és az országunkért? Elnézem a gyerekeimet, azok gyerekeit, meg a gyerekeik gyerekeit, és tudom, mindnyájuknak harcolniuk kell majd, mert amíg fennáll az Uhtred család, és amíg fennáll a királyságunk ezen a szélfútta szigeten, mindig lesz háború. Nem fordíthatunk hátat a harcnak. Nem fintoroghatunk könyörtelensége, a kiontott vér és zsigerek láttán, nem tagadhatjuk meg keserűségét és örömét, mert háborúság a sorsunk, akár akarjuk, akár sem. A háború a végzet, és wyrd bið ful ãræd – a végzet ural mindent.

Így hát elmesélek mindent, hogy a gyermekeim gyermekei is tudják, mi a sorsuk. Asszonyom nyafog, de neki is meg kell hallgatnia. Elmondom neki, hogyan fúródott hajónk az ellenség oldalába, és fordította az ütközés a másik hajó orrát a déli part felé. Ezt akartam elérni, és Ralla megtett minden tőle telhetőt. Ahogyan hajóorrunk végigsöpört az oldaldeszkákon, egyenként elpattintotta az evezőket, miközben embereim kardjukat és szekercéjüket lengetve ugrottak át a fedélzetre. Jómagam megtántorodtam az első vágás nyomán, de az orrból hátrazuhanó halott hátráltatta két másik támadómat, akik így hiába próbáltak rám rontani, én pedig üvöltve hívtam ki őket magam ellen, ahogyan leugrottam az emelvényről.

Kígyólehelet halált osztott maga körül. Mindig is csodálatos penge volt, északon kovácsolta egy szász, aki jól értette a mesterségét. Hét fémrudat vett, négyet vasból és hármat acélból, azokat hevítette fel, és kovácsolta egyetlen hosszú, kétélű, levél formájú csúcsban végződő pengévé. A négy lágyabb vasrúd a tűzben egymásba fonódott, és azok a fonatok maradtak meg a penge kísérteties mintájaként, akár egy sárkány tüzes lélegzete – innen a név: Kígyólehelet.

Egy sörteszakállú férfi felém lendítette szekercéjét, amit előretolt pajzsommal fogtam fel, miközben kék leheletű pengém átjárta a gyomrát. Jobb kezemmel élesen elfordítottam a kardot, hogy a halódó hús és zsigerek ne ejthessék foglyul, azután már ki is rántottam, s miközben záporozott rám a vér, félrekaptam pajzsomat, fájában a beleékelődött bárddal, hogy hárítsak egy kardcsapást. Sihtric mellettem termett, és rövid pengéjét alulról támadóm ágyékába döfte. A férfi felsikoltott. Azt hiszem, én is ordítottam. Egyre többen tapodták a fedélzetet, kardjaik és szekercéik megcsillantak a napfényben. Gyerekek sírtak, asszonyok jajveszékeltek, fosztogatók haltak szörnyű halált.

Az ellenséges hajó orra tompán a partnak ütközött, ahogy a folyó sodrása magával húzta a tatot. Némelyik északi a vesztét érezve a partra vetette magát, kitört a rémület. Egyre többen és többen ugrottak a partra, ám ekkor nyugat felől megérkezett Finan.

Sóhajnyi köd terjengett a vizenyős rétek felett, a barázdákba fagyott folyóvíz körül, ezen vágtáztak át Finan délceg lovasai. Két sorban jöttek, lándzsaként előreszegezett karddal. Finan, az én halált hozó ír bajnokom, aki értette a dolgát, úgy fordította az első sort, hogy ezzel elvágja a menekülők útját, s miközben második sora nekirontott az ellenségnek, ő maga is visszafordult, hogy belevesse magát a küzdelembe.

– Öljétek meg mindahányat! – rivalltam rá. – Az utolsó szálig!

Vértől vöröslő pengék feleltek kiáltásomra. Láttam Clapát, nagydarab dánomat, amint lándzsájával ledöfte egy ellenségét a sekélyesben. Rypere a kardjával kaszabolt egy meghunyászkodó vikinget. Sihtric kardforgató keze vérben úszott. Cerdic szekercét lengetett, és kivehetetlen szavakat üvöltött, miközben pengéje szétzúzta egy dán sisakját, hogy vérrel és mocsokkal fröcskölje be a halálra rémült foglyokat. Azt hiszem, én még két ellenségemmel végeztem, bár ebben nem vagyok biztos. Annyit tudok, hogy lelöktem egy férfit a fapadlóra, s amint görcsökben rángatózva felnézett rám, Kígyólehelettel átdöftem a nyelőcsövét, azután néztem, ahogyan arca eltorzul, és megfeketedett fogai mögül kibuggyan a vére. Ráhajoltam a pengére, amíg kiszenvedett, azután figyeltem Finan embereit, amint elfordították lovaikat, hogy visszatérjenek a csapdába esett ellenséghez. A lovasok vagdalkoztak és kaszaboltak, a vikingek pedig sikoltoztak, és némelyik próbálta megadni magát. Egy fiatal férfi letérdepelt az evezőpadra, félrehajította bárdját és pajzsát, kezét esengve emelte felém.

– Vedd fel a bárdot! – mordultam rá dánul.

– Nagyuram… – hebegte.

– Vedd fel! – förmedtem rá. – Vedd fel, és várj rám a holtak csarnokában.

Kivártam, míg felfegyverkezik, azután Kígyóleheleten volt a sor, hogy elvegye az életét. Fürgén gyilkoltam és könyörületesen, egyetlen gyors nyisszantással vágtam át a torkát. Egyenesen a szemébe néztem, mialatt végeztem vele, láttam kiröppenni a lelkét, azután átléptem rángatózó testén, amely lassan lecsusszant a padról, hogy belehulljon egy hisztérikusan sikoltozó nő ölébe.

– Hallgass! – förmedtem az asszonyra.

Megvetően végigmértem a hajófenékben jajveszékelő és pityergő nőket és gyerekeket, azután pajzstartó kezembe vettem át Kígyóleheletet, hogy vértje nyakánál megragadhassam és felhajíthassam a fedélzetre a haldokló férfit.

Az egyik gyermek nem zokogott. Apró fiú volt, talán ha kilenc-tíz éves, és csak meredt rám tátott szájjal, amiről eszembe jutott tulajdon gyermekkorom. Mert mit látott az a fiú? Egy fémbe öltözött harcost. Harc előtt becsatoltam arcvédőmet, s bár a zsanérokon mozgó lemezek eltakarták az arcom, ettől nem lettem kevésbé félelmetes. Az a fiú egy szálas férfit látott, vértben, véres karddal és merev arccal, egy igazi halálosztót. Lecsatoltam a sisakomat, megráztam hosszú hajam, azután odavetettem a farkasfővel díszített sisakot a gyereknek.

– Ügyelj rá, kölyök! – mondtam neki, majd odanyújtottam Kígyóleheletet egy lánynak, aki idáig sikoltozott: – Mosd le a pengéjét a folyóban, azután töröld meg egy halott köpenyében – parancsoltam.

Pajzsomat Sihtric kezébe adva széttártam a karomat, és felemeltem arcom a reggeli napfénybe. Ötvennégyen támadtak ránk, közülük tizenhatan még éltek, de fogságba estek. Senki sem jutott túl Finan emberein. Előhúztam rövidebb kardomat, Darázsfullánkot, amely oly sok vért fakasztott már a pajzsfalban, ahol a férfiak szorosan egymáshoz simulnak, akár a szerelmesek. Végigmértem a falu asszonyait.

– Ha bárki bosszút akar állni azon, aki meggyalázta, most jött el az ideje!

Két asszony bosszúra szomjazott, így átengedtem nekik Darázsfullánkot. Mindkettő lemészárolta a maga emberét. Az egyikük kitartóan döfködött, a másik a penge élét használta, de mindkét férfi lassú kínhalált halt. A megmaradt tizennégyből csak egy nem viselt vértet: az ellenség hajójának kapitánya, egy ősz hajú, sóhajnyi szakállú, zord tekintetű férfi.

– Honnét jöttök? – kérdtem tőle.

Eleinte nem akart válaszolni, de végül meggondolta magát.

– Beamfleotból – felelte.

– Hát Lundene? – emeltem fel a hangom. – A régi város még a dánok kezén van?

– Igen.

– Igen, nagyuram – javítottam ki.

– Igen, nagyuram – hajolt meg akaratom előtt.

– Akkor hát menj Lundenébe – bólintottam –, utána pedig Beamfleotba vagy ahová akarsz, és mondd el az északiaknak, hogy Bebbanburgi Uhtred őrzi a Temes folyót. Mondd meg azt is, hogy szívesen látjuk őket, ha idetévednének.

Egyedül ő maradt életben, de neki is levágtam a jobb kezét, mielőtt ellengedtem. Azért tettem, hogy soha ne foghasson kardot ellenem. Akkorra már nagy tüzet raktunk, én pedig a fehéren izzó parázsba fúrtam keze vérző csonkját, hogy lepecsételjem a sebet. Bátor férfi volt. Megrázkódott, ahogy kiégettem a sebét, de még akkor sem sikoltott, amikor a vére sercegett és a húsa pörkölődött. Egyik halott társa ingével kötöztem be megkurtított karját.

– Most eridj! – mutattam a folyó felé. – Indulj!

Keletnek vette az irányt, és ha szerencsés volt, túlélte az utat, hogy mindenkinek elmondhassa, ki csonkította meg. A többieket leöltük, mind az utolsó szálig.

– Miért öltétek meg őket? – kérdezte egyszer az asszonyom, az alaposságom felett érzett leplezetlen utálkozással.

– Természetesen azért – feleltem –, hogy rettegjenek tőlem.

– A holtak nem rettegnek – vetette ellenem.

Próbáltam nem kijönni a béketűrésből.

– Beamfleotból elindult egy hajó – magyaráztam türelmesen –, és soha nem tért vissza onnan. Aki csak ki akarta fosztani Wessexet, hallott arról a hajóról. És ha hallott, úgy döntött, inkább máshol próbál szerencsét. Azért öltem meg a hajó legénységét, hogy ne kelljen levágnom sok száz másik dánt.

– Az Úr Jézus azt akarta volna, hogy mutass irántuk könyörületet – emelte égnek a tekintetét.

Ilyen egy idióta.

Finan visszakísért néhány falusit füstölgő otthonaikhoz, ahol sírt ástak a halottaknak, míg az embereim kilógatták levágott ellenségeink tetemét a folyóparti fákra. A köteleket szétszaggatott ruháikból fontuk meg. Elvettük a vértjüket, elvettük fegyvereiket és karpereceiket. Levágtuk hosszú hajukat, minthogy szerettem halott ellenségeim hajával kitömködni a hajópalánkok réseit, azután felkötöttük valamennyit, és sápadt, pucér testük ott lengett az erőtlen szélben, amint megérkeztek az első hollók, hogy kivájják halott szemüket.

Ötvenhárom tetemet aggattunk ki a folyópartra, figyelmeztetésként azok számára, akik erre tévedtek. Ötvenhárom intő jelként a többi fosztogató számára, akik a sorsukat kísértették, ha feleveztek a Temesen. Azután hazatértünk, és magunkkal vittük az ellenség hajóját is.

Kígyólehelet pedig aludni tért a hüvelyébe.

ELSŐ RÉSZ

Az ara

1.

– A holtak beszélnek – közölte Æthelwold, ez egyszer józanul. Józanul és komolyan.

Heves éjszakai szél támadt a házra: a szövétnekek vörösen hunyorogtak, amint a fagyos huzat utat talált a tető füstnyílásán, a redőnyökön és ajtókon keresztül.

– A holtak beszélnek? – vontam fel a szemöldököm.

– Egy tetem – halkította le a hangját Æthelwold – feltámad sírjából, és beszél. – Elkerekedett szemmel nézett rám, azután bólogatni kezdett, mintha ezzel akarná bizonygatni, hogy igazat mond. Közelebb hajolt, ujjai türelmetlenül babráltak a térdei között.

– A tulajdon két szememmel láttam – tette hozzá.

– A beszélő tetemet? – hüledeztem.

– Feltámadott! – esetlen kézmozdulattal mutatta, mire gondol.

– Kicsoda?

– A halott. Feltámadt, és beszélt. – Még most is meredten, méltatlankodva nézett. – Ez az igazság – tette hozzá, mint aki jól tudja, hogy kételkedem a szavában.

Közelebb araszoltam padommal a tűzhöz. Tíz nap telt el, amióta leöltem és felaggattam a fosztogatókat a folyópartra, és most fagyos eső pattogott a zsúpszalmán, verte az összezárt ablakokat. Két kopóm feküdt a tűz előtt, és az egyikük szemrehányó pillantást vetett rám, ahogy arrébb toltam a padot, azután újra lesunyta fejét. A házat még a rómaiak építették, vagyis a padlót leburkolták, a falakat pedig kőből emelték, bár a tetőt saját kezemmel fedtem be. Esőcseppek hulltak be a füstnyíláson át.

– És mit mond a halott? – érdeklődött Gisela, asszonyom és két gyermekem anyja.

Æthelwold nem válaszolt azonnal, talán mert úgy vélte, hogy egy asszonynak nem illendő részt vennie ilyen komoly társalgásban, hallgatásom azonban tudatta vele, hogy Gisela igenis szabadon szólhat a saját házában, Æthelwold pedig túl nyugtalan volt ahhoz, hogy továbbra is úgy tegyen, mintha ott se lenne.

– Azt mondja, nekem kellene uralkodnom – vallotta meg, majd a szemembe nézett, mint aki máris retteg a válaszomtól.

– Uralkodnod? Min? – kérdeztem szórakozottan.

– Wessexen – vont vállat –, mi máson?

– Ó, Wessexen – tettem úgy, mintha még sosem hallottam volna ilyen helyről.

– Királynak kell lennem – erősködött Æthelwold. – Atyám is az volt!

– Most pedig atyád fivére a király – békítgettem –, s azt mondják, jó király.

– Te is így gondolod? – vonta fel a szemöldökét.

Nem feleltem. Mindenki tudta, hogy nem kedvelem Alfrédot, ahogyan azt is, hogy Alfréd se kedvel engem, de ez még nem jelentette, hogy Alfréd unokaöccse, Æthelwold különb király lenne.

Æthelwold hozzám hasonlóan a húszas évei végén járt, s bár részeges, élvhajhász futóbolondként ismerték, ettől még joggal követelhette Wessex trónját. Atyja valóban királyként uralkodott, ezért ha Alfrédba szemernyi értelem is szorult volna, elvágatja unokaöccse torkát, amíg még nem késő. Alfréd azonban bízott abban, hogy amíg unokaöccsének megvan a betevő söre, addig nem lesz baj.

– Hol láttad ezt a beszélő hallottat? – kerültem meg az egyenes választ.

Kezével a ház északi oldala felé legyintett.

– Az út túlsó felén – válaszolt. – Épp a másik oldalon.

– A Wæclingastræten túl? – kérdeztem, ő pedig bólintott.

Æthelwold a dánokkal éppúgy társalgott, mint a holtakkal. A Wæclingastræt Lundenétől északnyugatra haladt, és egész Britanniát átszelte, és Walestől kissé északra, az Ír-tengernél lyukadt ki. Attól az úttól délre minden föld a szászoké volt, míg az északabbra fekvő területeket átengedtük a dánoknak. Ez a megállapodás élt akkor, a 885-ös esztendőben, még ha meg is mérgezték a csetepaték és ellentétek.

– Egy halott dán?

Æthelwold bólintott.

– A neve Björn, és skald volt Guthrum udvarában. Nem akart megkeresztelkedni, ezért Guthrum megölette, de vissza lehet hívni a sírból. Magam láttam.

Giselához fordultam. Dán volt ő is, az Æthelwold által leírt varázslattal pedig még nem találkoztam a szászok körében. Gisela csak vállat vont, mint aki nem sokat ad a mágiára.

– Ki támasztja fel a halottat? – kérdezte.

– Egy másik halott – felelte Æthelwold.

– Egy másik halott? – kaptam fel a fejem.

– Valakit át kell küldeni a holtak világába – magyarázta Æthelwold, mintha magától értetődő lenne –, hogy megtalálja Björnt, és visszahozza.

– Vagyis megölnek valakit? – ráncolta a homlokát Gisela.

– Máskülönben hogyan üzennének a halottnak? – csattant fel Æthelwold.

– És az a Björn – vettem vissza a szót – tud angolul? – Azért tettem fel a kérdést, mert tudtam, hogy maga Æthelwold nem sokat ért dánul.

– Beszél angolul – felelt duzzogva Æthelwold. Nem tetszett neki, hogy így kivallatják.

– Ki vitt el hozzá? – kérdeztem.

– Néhány dán – felelt kitérően.

Gúnyosan elvigyorodtam.

– Vagyis eljött hozzád néhány dán, és azt mondta, hogy egy halott bárd beszélni akar veled, erre te jámboran elutaztál Guthrum földjére?

– Jó arannyal fizettek – védekezett. Æthelwold sosem keveredett ki az adósságból.

– És ide miért jöttél? – emeltem fel a hangom. Æthelwold nem válaszolt. Csak babrált az ujjaival és Giselát nézte, ahogyan gyapjúfonalat font a guzsalyról. – Elmentél Guthrum földjére – ösztökéltem –, hogy beszélj egy halottal, utána pedig eljöttél hozzám. Miért?

– Mert Björn azt mondta, hogy király leszel te is.

Æthelwold nem beszélt hangosan, de így is felemelt kézzel próbáltam lecsendesíteni, miközben nyugtalan pillantást vetettem az ajtóra, mintha kém ólálkodna a szomszéd szoba sötétjében.

Tudtam, hogy Alfréd kémeket küldött a házamba, és úgy gondoltam, ismerem is őket, csak abban nem voltam biztos, hogy felfedtem valamennyit – ezért is gondoskodtam róla, hogy minden szolga tisztes távolságban legyen attól a helyiségtől, ahol Æthelwolddal leültünk. Mindezek ellenére nem volt bölcs dolog ilyesmiről társalogni.

Gisela megdermedt a fonalgombolyítás közben, és Æthelwoldra meredt, akárcsak én.

– Hogy mit mondott? – hördült fel.

– Azt mondta, hogy téged, Uhtred – folytatta Æthelwold csendesebben –, Mercia királyává koronáznak.

– Megint ittál? – húztam fel a szemöldököm.

– Dehogy – rázta a fejét –, csak egy kis ale-t. – Közelebb hajolt. – Halott Björn veled is beszélni akar, hogy tudassa sorsodat. Te és én, Uhtred, királyok és szomszédok leszünk. Az istenek ezt akarják, ezért küldték el halott hírnöküket. – Æthelwold megrázkódott és verítékezett, de inni csakugyan nem ivott. Valamitől a józanságig megrémült, s ez meggyőzött róla, hogy igazat beszél.

– Tudni akarják, hajlandó vagy-e találkozni a halottal – tette hozzá –, mert ha igen, elküldetnek érted.

Giselához fordultam, aki csak meredt rám kifejezéstelen arccal. Én is dermedten néztem őt, de nem a választ vártam: egyszerűen csak gyönyörű volt, annyira gyönyörű! Az én hollóhajú dánom, imádnivaló Giselám, mátkám és szerelmem. Kitalálhatta, mire gondolok, mert hosszúkás, komoly arcán lassan szétáradt a mosoly.

– Uhtred mint király? – törte meg a csendet, miközben Æthelwoldhoz fordult.

– A halott ezt mondja – felelt dacosan Æthelwold. – A három nővértől hallotta. – A sorsunk fonalát fonó nornákra utalt.

– No de hogy Uhtred lenne Mercia királya? – adott hangot kétkedésének Gisela.

– Te pedig a királynéja – bólintott Æthelwold.

Gisela visszafordult felém. Kérdő pillantást vetett rám, én pedig pontosan tudtam, mi jár a fejében, még ha nem is feleltem rá. Merciának nem volt királya. A régi király, a dánok által rángatott szász báb, örökös nélkül pusztult el, a királyságot pedig felosztották egymás közt a dánok és szászok. Anyám fivére Mercia ealdormanje volt, mielőtt a walesiek megölték, így nekem is merciai vér folyt az ereimben. És Merciának nem volt királya.

– Szerintem érdemes lenne meghallgatnod, mit mond az a halott – vélte Gisela.

– Ha értem küldetnek – ígértem –, úgy is lesz. – Komolyan gondoltam, hiszen egy halott feltámadt, és azt akarta, hogy király legyek.

Alfréd egy hét múlva érkezett. Gyönyörű nap köszöntött ránk, haloványkék volt az égbolt, és a rideg föld felett alacsonyan lebegett a déli napkorong. Jég csipkézte a vizet, ahol a Temes lustán kerülte meg Sceaftes Eye-t és Wodenes Eye-t. Lummák, fajdok, vöcskök eveztek a jég pereménél, míg a Sceaftes Eye olvadozó iszapjában rigók vadásztak a férgekre és csigákra.

Immár második éve ez volt az otthonom, a Wessex határvidékén fekvő Coccham, ahol a Temes Lundene és a tenger felé hömpölygött. Én, Uhtred, a northumbriai nagyúr és a száműzött harcos, építőmester, kalmár és apa lettem. És Alfrédot, Wessex királyát szolgáltam, noha nem szabad akaratomból, hanem mert esküm kötött hozzá.

Alfréd pedig feladatot bízott rám: építsek Cocchamnél új burht. A burh-ök megerősített városok, Alfréd általuk tartotta össze wessexi királyságát. Wessex határmezsgyéjén, a tengeren, a folyókon és a vad cornwalli hordákkal farkasszemet néző lápvidékeken, mindenütt falakat emeltünk. A dán hadak befurakodhattak az erősségek közt, de látniuk kellett, hogy Alfréd királyságában mindenütt további burh-ök állnak, és minden ilyen burh egész helyőrségnek ad otthont. Alfréd a harcias lelkesedés egy ritka pillanatában darázsfészkekhez hasonlította ezeket az erődöket, amelyekből harcosok rajzanak ki, hogy belevájják fullánkjukat a támadó dánokba. Burh-ök épültek Exanceasterben és Werhamben, Cisseceastre-ben és Hatengasben, Æscengumban és Oxnafordában, Cracgeladben és Wæcedben, s köztük is tucatnyi más helyen. Falaikat és cölöpkerítéseiket lándzsák, pajzsok vigyázták. Wessex az erősségek hazája lett, és én kaptam a feladatot, hogy burh-ré alakítsam Coccham kis városát.

A munkából minden tizenkét év feletti nyugati szásznak ki kellett vennie a részét. A felük dolgozott, míg a másik felük a földeket művelte. Elvárták tőlem, hogy Cocchamben állandóan ötszáz ember munkálkodjon, bár rendszerint háromszázan is alig akadtak. Ástak, töltéseket emeltek, fát döntöttek a cölöpfalakhoz, így emeltünk erődöt a Temes partján. Ami azt illeti, nem is egy erődöt építettünk, de mindjárt kettőt: egyet a folyó déli partján, egyet pedig Sceaftes Eye-nál, a folyót két csatornára osztó szigetnél, és 885 januárjára kis híján végeztünk a munkával, így többé egyetlen hajó se evezhetett fel a folyón, hogy a part menti falvakat és tanyákat fosztogassa. A dánok persze tehettek egy próbát, de ehhez el kellett haladniuk új sáncaim előtt, és tudták, hogy a csapataim a nyomukba erednek, majd a parton csapdába ejtik, és levágják őket.

Aznap reggel egy Ulf nevű dán kalmár érkezett. Kikötötte hajóját Sceaftes Eye gátjánál, ahol egyik emberem megnézte a rakományt, hogy megfizettethesse az adót. Maga Ulf eközben elém járult, fogatlan vigyorral köszöntött, és átadott egy kecskebőrbe csomagolt borostyánt.

– Gisela úrnőnek, nagyuram. Ugye, jól van?

– Jól – érintettem meg a nyakamban Thor amulettjét.

– Mint hallom, egy második gyermeket is szült neked?

– Egy lányt – bólintottam. – Hol hallottad?

– Beamfleotban – felelte várható módon.

Ulf északon élt, de egy ilyen fagyos tél derekán egyetlen hajó sem tette meg az utat Northumbriából Wessexbe. Nyilván valahol Kelet-Anglia déli részén telelt, a Temes torkolatának hosszan elnyúló lápvidékén.

– Nem sok – legyintett becsmérlően a rakománya felé –, csak vettem néhány prémet és pengét Grantaceasterben, s gondoltam, felhajózom, hátha nektek, szászoknak maradt egy kis pénzetek.

– Azért hajóztál ide – húztam ki magam –, hogy lásd, befejeztük-e már az erődöt. Kém vagy, Ulf, és azt hiszem, fellógatlak a legelső fára.

– Nem hinném. – Ulfot nem hatotta meg a fenyegetésem.

– Eluntam magam – tettem el a borostyánt a tarsolyomba. – Biztosan remek mulatság volna végignézni, ahogyan egy dán a kötél végén táncol, nem gondolod?

– Akkor teli torokból nevethettél, amikor kiakasztottad Jarrelt és az embereit.

– Hát ő volt az? Jarrel? Elfelejtettem megkérdeni a nevét.

– Harminc tetemet láttam – bökött fejével a folyó felé –, talán többet is. Valamennyit fellógatták a fákra. Gondoltam is magamban, ez csak Uhtred nagyúr műve lehet.

– Csak harminc? – vontam fel a szemöldököm. – Ötvenhárom volt. Talán elkelne a te fonnyadt hullád is, Ulf, hogy felkerekítsem a számot.

– Nem hinném – ismételte Ulf mosolyogva. – Neked valaki fiatal kell, mert a fiatalok szaporábban járják, mint az öregek. – Vetett egy pillantást a hajójára, majd kiköpött a vörös hajú kölyök felé, aki üres tekintettel meredt a folyóra. – Inkább azt a kis fattyút húznád fel. Az asszonyom legidősebb fia, de nem más, csak egy rohadt kis varangy. Ő aztán rángatózna.

– És ki lakja mostanság Lundenét? – érdeklődtem.

– Earl Haesten jön meg megy – vont vállat Ulf –, bár többet van bent, mint kint.

Ez meglepett. Ismertem Haestent. Ifjú dánként valaha esküt tett nekem, amit utóbb megszegett, és most arra áhítozott, hogy maga is hadúr lehessen. Earlnek hívatta magát, amit mulatságosnak találtam, az viszont meglepett, hogy elfoglalta Lundenét. Azelőtt Kelet-Angliában táborozott, s hogy közelebb költözött Wessexhez, csakis bajt jelenthetett.

– És mit csinál ott? – horkantam fel megvetően. – Lopkodja a szomszéd tyúkjait?

Ulf kifújta a levegőt, és megcsóválta a fejét.

– Szövetségesei vannak, nagyuram.

Valami a hangjában elővigyázatra intett.

– Szövetségesei?

– A Thurgilson fivérek – Ulf megérintette a nyakában viselt amulettet.

A név semmit sem mondott nekem.

– A Thurgilson fvérek?

– Sigefrid és Erik – még most sem engedte el az amulettet. – Norvég earlök, nagyuram.

Ez újdonságnak számított. Norvégok nemigen jártak át Kelet-Angliába vagy Wessexbe. Gyakran hallottunk róla, hogy Skóciában vagy Írországban portyáznak, de Wessex közelébe csak ritkán merészkedtek.

– Mit keresnek a norvégok Lundenében? – kérdeztem.

– Két napja érkeztek, nagyuram – felelte Ulf –, huszonkét hajóval. Haesten velük tart a maga kilenc hajójával.

Halkan füttyentettem. Harmincegy hajó felért egy flottával, vagyis Haesten és a fivérek együttesen legkevesebb ezer harcosból álló seregnek parancsoltak. S azok a harcosok mind Lundenébe gyűltek, Lundene pedig Wessex határvidékén feküdt.

Lundene különös város volt akkoriban. Hivatalosan Merciához tartozott, csakhogy Mercia király nélkül maradt, így Lundenében sem uralkodott senki. A hely nem tartozott sem a szászokhoz, sem a dánokhoz, így a két nép kényszerűen megfért egymással. Lundenében bárki könnyen lehetett gazdag, halott, netán mindkettő. A város ott feküdt, ahol Mercia, Kelet-Anglia és Wessex találkozott, kalmárok, kereskedők és tengerjárók otthonaként. S akkor, ha Ulf igazat beszélt, seregnyi viking táborozott a falai között.

Ulf kuncogni kezdett.

– Csapdába kerültél, nagyuram, akár patkány a hordóban.

Eltűnődtem, hogyan gyűlhetett össze ekkora flotta, majd hogyan lovagolhatta meg az árt Lundene felé anélkül, hogy előre értesültem volna róla. A burh-ök közül Coccham esett legközelebb Lundenéhez, ezért általában egy napon belül mindenről értesültem. Az ellenség most mégis megszállta a várost, én pedig semmiről sem tudtam.

– Azért küldtek, hogy ezt elmondd nekem? – emeltem fel a hangon. Feltételeztem, hogy a Thurgilson fvérek és Haesten csupán addig tartják megszállva Lundenét, amíg valaki – minden bizonnyal Alfréd – meg nem fizeti őket, hogy álljanak tovább. Ez esetben érdekükben állt, hogy tudassák érkezésüket.

Ulf azonban megrázta a fejét.

– Akkor hajóztam ki, amikor megérkeztek, nagyuram. Épp elég megfizetni a te vámodat, nemhogy leadjam nekik az áru felét. – Megborzongott. – Earl Sigefrid rossz ember, nagyuram. Nem szívesen üzletelnék vele.

– Miért nem tudtam róla, hogy Haesten mellette van? – tettem fel a kérdést.

– Odaát jártak Frankföldön. Egyenesen áthajóztak a tengeren, majd fel a folyón.

– Huszonkét hajóra való norvéggal – tettem hozzá keserűen.

– Van köztük mindenféle, nagyuram. Dánok, frízek, szászok, norvégok. Sigefrid összeszed mindenkit, akit csak kipotyogtatnak az istenek. Valamennyi mohó és éhes, nagyuram. Gazdátlan harcosok és útonállók, a világ minden tájáról.

A gazdátlan harcos a legrosszabb fajta. Senkinek sem tartozik hűséggel. Nincs mása, csak a kardja, az éhsége és a becsvágya. A magam idejében én is jártam azon az úton.

– Azt mondod, Sigefrid és Erik a bajt keresi? – néztem a szemébe.

– Sigefrid biztosan – bólintott Ulf. – Erik? Nos, ő a fiatalabb, és róla mindenki csak jót mond. Sigefrid viszont született bajkeverő.

– Sarcot akar? – kérdeztem.

– Könnyen lehet – felelte Ulf kétkedve. – Ki kell fizetnie az embereit, miután Frankföldön nem zsákmányolt mást, csak egérszart. No de ki fog itt fizetni? Lundene Merciához tartozik, nem igaz?

– De igen – bólintottam.

– Merciának pedig nincs királya – érvelt tovább Ulf. – Ez is a természet ellen való, igaz-e? Egy királyság király nélkül.

Belegondoltam Æthelwold látogatásába, és megérintettem Thor pörölyét a nyakamban.

– Te is hallottál a feltámasztott halottról? – tudakoltam Ulftól.

– A feltámasztott halottról? – riadtan nézett rám, miközben megmarkolta amulettjét. – A holtakat jobb meghagyni Niflheimben, nagyuram.

– Netán valami ősi mágia? – vetettem fel. – A holtak feltámasztása?

– Hallani ezt-azt. – Ulf tovább szorongatta az amulettjét.

– Mégis miket?

– Beszélnek a távoli északról, nagyuram, a jég és a nyírfák honáról. Hogy különös dolgok történnek arrafelé. Azt mondják, emberek repkednek a sötétben, és hallottam, hogy a holtak átsétálnak a befagyott tengereken, bár én magam sosem láttam. – Ajkához emelte és megcsókolta az amulettet. – Ezek csak mesék, nagyuram, hogy halálra rémítsék a gyerekeket.

– Meglehet.

Elfordultam, amint egy fiú végigszaladt a frissen emelt fal lábánál. Átugrálta a rönköket, amelyekből a padlózatot ácsoltuk, és megkerült egy jókora pocsolyát, mielőtt felkapaszkodott a töltésen, majd lihegve állt meg előttem. Kivártam, amíg újra lélegzethez jut.

– A Haligast, nagyuram – zihálta. – A Haligast!

Ulf kérdően nézett rám. Mint a legtöbb kalmár, értett egy keveset angolul, de a Haligast kifogott rajta.

– A Szentlélek – fordítottam le dánra.

– Jön, nagyuram! – A fiú izgatottam mutogatott a folyó felé. – Jön!

– A Szentlélek ide jön? – kérdezte riadtan Ulf.

Talán nem sokat tudott a Szentlélekről, de annyit mindenképpen, hogy valamilyen lidércnek vélje, és az élőholtakkal kapcsolatos kérdéseim is megrémítették.

– Alfréd hajója az – magyaráztam, majd visszafordultam a fiúhoz. – A király is a fedélzeten van?

– Fenn a zászlaja, nagyuram.

– Akkor hát igen – bólintottam.

Ulf eligazította tunikáját.

– Alfréd? Mit keres itt?

– Próbára teszi a hűségemet – feleltem szárazon.

Ulf elvigyorodott.

– A végén te fogsz táncolni a kötél végén, nagyuram?

– A szekercefejeket megveszem – közöltem vele. – Vitesd a legjobbakat a házba, az árat majd később kialkudjuk.

Nem lepett meg Alfréd érkezése. Azokban az években rengeteget utazott a készülő burh-ök között, hogy megszemlélje a munkákat. Cocchamben tucatszor is a tizenkét hónap alatt, bár ezúttal aligha a falak miatt jött, sokkal inkább kideríteni, hogy mit keresett nálam Æthelwold. A király kémei megtették a magukét, a király pedig eljött, hogy kérdőre vonjon.

Hajója gyorsan közeledett, a Temes téli sodrása repítette. A hideg hónapokban hajón gyorsabban lehet utazni, és Alfréd kedvelte a Haligastot, mert a fedélzetén is dolgozhatott, amíg Wessex északi határvidékét járta. A húszevezős Haligaston Alfréd testőrségének fele éppúgy elfért, mint az elmaradhatatlan papi kíséret. A király lobogója, a zöld sárkány az árbócon lengett, és két másik zászló is került a keresztrúdra, amelyre a vitorlát vonták fel, ha a hajó a tengert járta. Az egyik zászló egy szentet ábrázolt, a másiknak fehér keresztet hímeztek a zöld szövetére. A hajó tatján kis fülkét alakítottak ki, amelybe a kormányos mellett Alfréd íróasztalkáját is bezsúfolták. A másik hajó, a Heofonhlaf a többi testőrt szállította, újabb papok társaságában. Heofonhlaf annyit tesz, mennyei manna. Alfréd sosem értett ahhoz, hogyan kell elnevezni egy hajót.

A Heofonhlaf futott be elsőként. A tucatnyi vértes, kezükben pajzzsal és lándzsával, kimászott a partra, és felsorakoztak a fából ácsolt rakodóparton. A Haligast nem sokkal később érkezett: kormányosa olyan élesen fordította a hajó orrát a partnak, hogy a középütt várakozó Alfréd is megtántorodott. Akadtak királyok, akik kibelezték volna a kormányosukat, ha ilyen méltatlan helyzetbe hozza őket, Alfréd azonban ügyet sem vetett a dologra. Láthatóan belemerült a társalgásba egy vékony arcú, borostás állú, fakó bőrű szerzetessel, a walesi Asserrel. Sokat hallottam Asser testvérről, a király új kegyeltjéről, ahogyan azt is tudtam, hogy gyűlöl, ami rendjén volt, hiszen én is gyűlöltem őt. Ettől még szélesen mosolyogtam rá, ő azonban úgy fordult félre, mintha leokádtam volna a csuháját, és még közelebb húzódott Alfrédhoz, aki az ikertestvére is lehetett volna, hiszen Wessexi Alfréd maga is inkább tűnt szerzetesnek, mint királynak. Hosszú, fekete köpenyt viselt, míg feje búbja ritkuló hajával a barátok tonzúrájára emlékeztetett. Ujjain, akár egy írnoknak, mindig tintafoltok éktelenkedtek, miközben sápadt, csontos arcán komor, ünnepélyes kifejezés ült. A szakálla alig sarjadt ki. A legtöbbször simára borotváltatta állát, most azonban látni lehetett az ősz szálakat is.

A tengerjárók kikötötték a Haligastot, azután Alfréd az orrba kísérte Assert, hogy vele együtt szálljon partra. A walesi mellkasán túlméretezett keresztet viselt, amit Alfréd megérintett egy pillanatra, mielőtt hozzám fordult.

– Lord Uhtred! – köszöntött lelkesen.

Szokatlanul kedélyes hangon szólt, de nem a látásomnak örült, inkább arra gyanakodott, hogy összeesküvést szövök ellene. Ugyan mi más okom lett volna, hogy jóltartsam unokaöccsét, Æthelwoldot?

– Felséges uram – hajoltam meg előtte.

Asser testvérre ügyet se vetettem. A walesi korábban kalózkodással, gyilkossággal és tucatnyi más bűnnel vádolt, s bár vádjainak zöme megállta a helyét, még mindig éltem. A maga részéről vetett rám egy lesújtó pillantást, mielőtt elsietett a latyakban, nyilván azért, hogy meggyőződjön róla: Coccham zárdájának apácái se nem állapotosak, se nem részegek vagy boldogok.

Alfréd, a nyomában testőrségének parancsnokával, Egwine-nel és annak hat katonájával, elindult megtekinteni az új sáncokat. Vetett egy pillantást Ulf hajójára, de nem tett megjegyzést. Tudtam, hogy beszélnem kell vele Lundene elfoglalásáról, mégis úgy döntöttem, várhat a hír, amíg felteszi nekem a kérdéseit. Ám egyelőre beérte azzal, hogy megszemlélte az általunk végzett munkát. Nem talált semmi kivetnivalót, de nyilván nem is számított ilyesmire, hiszen Coccham burh-jének építése messze előbbre járt a többinél. A Temes partján nyugatra eső legközelebbi helyen, Wellengafordnál még a földet is alig bolygatták meg, nemhogy cölöpkerítést emeljenek, miközben Oxnaforda beomlott a tulajdon árkába, amikor karácsony előtt egy álló héten át szakadt az eső. Coccham ugyanakkor majdhogynem elkészült már.

– Mint hallom – jegyezte meg Alféd –, a fyrd vonakodik dolgozni. Igaz ez?

A fyrdet a megyében toboroztuk, és tagjai nem csupán építették a burh-t, de a helyőrséget is ők adták.

– A fyrd mindig vonakodik dolgozni, felség – ismertem el.

– Mégis kis híján készen vagytok.

Elmosolyodtam.

– Felköttettem tíz embert, hogy kicsikarjam a lelkesedést a többiből.

Megtorpant egy helyen, és elnézett a folyó felé, amelynek vizén hattyúk siklottak. Eközben én elnéztem őt. Az idő mélyebb árkokat vájt az arcába, tovább fakult a bőre is. Betegnek tűnt, de hát Wessexi Alfrédot mindig gyötörte valamilyen kórság. Sajgott a gyomra, facsartak a belei, és láttam eltorzulni az arcát, valahányszor a fájdalom belemart.

– Mint hallom – szólalt meg fagyos hangon –, azzal sem bajlódtál, hogy rendes tárgyalást tarts.

– Így igaz, nagyuram.

– Wessexben vannak bizonyos törvények… – kezdte szigorúan.

– Ha viszont nem épül meg a burh – szakítottam félbe –, hamarosan nem lesz Wessex sem.

– Élvezed, ha ellentmondhatsz nekem – jegyezte meg lágyabb hangon.

– Dehogy, felség, hiszen felesküdtem rád. Csak a kedvedben akarok járni.

– Akkor ne akassz többet rendes tárgyalás nélkül – csattant fel, majd elfordult, és elnézett a folyó merciai partja felé. – Egy királynak igazságot kell szolgáltatnia, Lord Uhtred. Ez a király feladata. S ha egy országnak nincs királya, hogyan lehetnek törvényei? – Nem emelte fel a hangját, de próbára tett, és egy pillanatra megrémültem. Azt hittem, azért jött, hogy kiderítse, miről tárgyaltam Æthelwolddal, ám Mercia és a király hiányának említése arra utalt, hogy Alfréd pontosan tudja, mi hangzott el azon a szeles-esős éjszakán. – Vannak – folytatta anélkül, hogy levette volna a tekintetét a túlsó partról –, akik szívesen elfoglalnák Mercia trónját – elhallgatott, én pedig már biztos voltam benne, hogy mindent tud, amikor hirtelen elárulta tudatlanságát. – Netán az unokaöcsém, Æthelwold? – kérdezte.

Kitört belőlem a nevetés, a megkönnyebbüléstől talán túl hangosan.

– Æthelwold! – kiáltottam fel. – Neki nem Mercia trónja kell! A te trónodat akarja, felség!

– Ezt tőle hallottad? – kérdezte éles hangon.

– Persze, hogy tőle hallottam. Mindenkinek elmondja!

– Hát ezért látogatott meg? – Alfréd nem tudta tovább leplezni kíváncsiságát.

– Egy lovat akart tőlem, felség – hazudtam. – A saját lovamat, Smocát, de én nemet mondtam neki.

Smoca szőre furcsa szürkésfekete árnyalatban játszott, erről kapta a nevét is, ami annyit tesz, füst. Smoca minden versenyt megnyert, amelyiken csak indult, s ami ennél is több: nem félt az emberektől és a pajzsoktól, a fegyverektől és a csatazajtól. Britannia bármelyik harcosának eladhattam volna Smocát.

– S közben arról beszélt, hogy király akar lenni? – kétkedett Alfréd.

– Természetesen.

– Mégsem figyelmeztettél – hányta a szememre Alfréd.

– Ha minden alkalommal figyelmeztetnélek, amikor Æthelwold felségárulást követ el – vontam vállat –, mást se hallanál, csak az én hangomat. Most is csak azt mondom, amit mindig: le kellene üttetned a fejét.

– Az unokaöcsém – ütközött meg Alfréd –, ráadásul királyi vér.

– Attól még fog rajta a bárd – vontam vállat.

Legyintett, mintha a felvetésem teljes képtelenség lenne.

– Arra gondoltam, Mercia királyává teszem, de csak elvesztegetné a trónt.

– Így igaz – helyeseltem.

– Gyenge – biggyesztette az ajkát megvetően Alfréd –, márpedig Merciának erőskezű király kell. Valaki, akitől rettegnek a dánok. – Bevallom, abban a pillanatban azt hittem, rám gondol, és készen álltam megköszönni a kegyet, sőt akár térdre hullni előtte és megragadni a kezét, ám akkor felvilágosított: – Unokaöcsédre gondoltam.

– Æthelredre? – képtelen voltam leplezni megvetésem. Rokonom pöffeszkedő kis mitugrász volt, aki eltelt saját fontosságának tudatával, ugyanakkor közel állt Alfrédhoz. Oly közel, hogy közelgett az esküvője napja Alfréd nagyobbik lányával.

– Lehetne Mercia ealdormanje – folytatta Alfréd –, és uralkodhatna az áldásommal.

Más szóval szánalmas unokaöcsém nyakára került Alfréd póráza. Az igazat megvallva Alfréd számára ez biztosan több előnnyel kecsegtető lehetőség volt, mintha egy hozzám hasonlót ültetne Mercia trónjára. Miután elveszi Æthelflaedet, Æthelred valószínűleg haláláig Alfréd embere marad, Mercia pedig – de legalábbis a Wæclingastrættől délre eső része – Wessex tartománya.

– Ha rokonom lesz Mercia ura – vetettem fel –, ő uralkodik majd Lundene felett is?

– Természetesen.

– Akkor nem lesz könnyű dolga, felség – bevallom, alig leplezett örömmel beszéltem arról, hogy önhitt unokaöcsémnek farkasszemet kell majd néznie a norvég nagyurak zsoldjában álló ezernyi útonállóval. – Két napja harmincegy hajóból álló flotta érkezett Lundenébe – számoltam be –, Earl Sigefrid és Erik parancsnoksága alatt. Beamfleoti Haesten is a szövetségesük. Amennyire tudom, felség, Lundene a norvégok és dánok kezére került.

Alfréd egy pillanatig nem szólt, csak a hattyúkra meg a folyóvízre meredt. Sápadtabbnak tűnt, mint valaha. Összeszorította a fogát.

– Önelégültnek tűnsz – jegyezte meg végül keserűen.

– Nem szántszándékkal, nagyuram.

– Isten szent nevére, hogy történhetett ez? – csattant fel indulatosan. Elfordult, hogy végigmérje a burh cölöpfalait. – A Thurgilson testvérek eddig Frankföldet fosztogatták! – Én talán sosem hallottam Sigefridről és Erikről, Alfréd azonban gondot fordított rá, hogy tudja, merre járnak a viking csapatok.

– Most mégis Lundenében várnak – közöltem kíméletlenül.

Újra elnémult, és én tudtam, hogy lázasan gondolkodik. Az járt a fejében, hogy a Temes a mi utunk más királyságok felé, ha pedig a dánok és norvégok lezárják, elvágják Wessexet a kereskedőktől. Vannak persze más kikötők és más folyók, de a Temes az egyetlen, amely a tenger felől érkező összes hajót képes befogadni.

– Pénzt akarnak? – kérdezte keserűen.

– Legyen ez Mercia gondja, felség – vontam vállat.

– Ne légy ostoba! – förmedt rám. – Lundene talán Mercia része, de a folyó mindkettőnké. – Újra elfordult és végigmérte a folyót, mintha csak arra számítana, hogy a norvég hajók árbócai feltünedeznek a távolban. – Ha maguktól nem mennek el – folytatta halkan –, ki kell űznünk őket.

– Igen, felség.

– Ez lesz az ajándékom unokaöcséd menyegzőjére – döntötte el a kérdést.

– Lundene?

– És te fogod megszerezni – tette hozzá bősz indulattal. – Te szerzed vissza Lundenét Merciának, Lord Uhtred. Szent Dávid ünnepére tudasd, mekkora erőre van szükséged. – Elgondolkodott. – Rokonod lesz a sereg parancsnoka, de ahhoz túl elfoglalt, hogy megtervezze a hadjáratot. Te fogod megtenni a szükséges előkészületeket, és te leszel a segítségére.

– Valóban? – kérdeztem savanyúan.

– Igen – felelte –, valóban.

Nem maradt ebédre. Imádkozott a templomban, ezüstöt adományozott a zárdának, azután felszállt a Haligast fedélzetére, és elhajózott.

Nekem pedig vissza kellett foglalnom Lundenét, hogy utána átengedjem a dicsőséget unokaöcsémnek, Æthelrednek.

A meghívás, hogy találkozzam a halottal, két héttel később érkezett, és meglepetésként ért.

Minden reggel, hacsak nagyobb hó nem esett, kérelmezők hada várakozott a kapum előtt. Én uralkodtam Cocchamen és szolgáltattam igazságot, miután Alfréd rám ruházta e hatalmat, tudván, hogy a burh másként sosem épülne fel. Sőt ennél is többet adott. Engem illetett a tizede mindannak, ami Berrocscire északi telében termett; disznókat, marhákat és gabonát kaptam, hogy ebből fizessem a falak építéséhez felhasznált fát és a mögöttük őrködő fegyvereseket. Ez megnyitotta előttem a lehetőséget, amit nyilván Alfréd is felismert, ezért rendelt mellém egy sunyi képű papot, Wulfstant, aki arról gondoskodott, hogy ne lophassak túl sokat. Csakhogy maga Wulfstan is lopott. Nyáron elém járult, arcán alamuszi vigyorral, és rámutatott, hogy a kalmároktól begyűjtött vám összege kiszámíthatatlan, vagyis Alfréd sosem tudhatja, mennyi a hasznunk. A helyeslésemre várt, ehelyett kapott egy nagyot tonzúrás fejére. Vasba verve küldtem vissza Alfrédhoz, egy levél kíséretében, amelyben részleteztem becstelenségét, azután magam dézsmáltam tovább a bevételt. Ostoba volt az a pap. Soha, de soha nem beszélünk a bűneinkről, hacsak leplezhetetlenül nagyra nem nőnek, akkor pedig politikává vagy államüggyé avatjuk őket.

Nem loptam sokat – nem többet, mint amennyit a helyemben bárki eltett volna –, és a burh szépen épülő falai bizonyították, hogy jól végzem a dolgomat. Mindig is szerettem építkezni, mert az életben alig van nagyszerűbb élvezet, mint olyan mesterekkel dolgozni, akik a fát hasogatják, formálják, csapolják. Eközben igazságot is osztottam, méghozzá jól, hiszen atyám, aki Northumbriában Bebbanburg ura volt, rendesen kitanított arról, hogy az úr kötelessége vigyázni az emberekre, akik cserébe sok mindent hajlandók megbocsátani uruknak. Ezért is hallgattam meg nap mint nap a nyomorúságukat, és jó két héttel Alfréd látogatása után, egy borús reggelen, a szemerkélő esőben is ott térdepelt vagy kéttucatnyi paraszt az udvarház előtti pocsolyákban. Már nem emlékszem a hasfájásukra, de nyilván a szokott panaszokkal érkeztek: valaki elmozdította a határköveket vagy elmulasztott kifizetni egy hozományt. Gyorsan hoztam a döntéseket, amelyeket nagyrészt a kérelmező viselkedésére alapoztam. A legtöbbször úgy láttam, hogy a dölyfösebb kérelmező hazudik, míg a könnyes szeműek mindig felébresztették a szánalmamat. Talán sok téves döntést hoztam, de a népek elégedettnek tűntek az ítéleteimmel, és tudták, hogy a gazdagabbak nem vásárolhatják meg a jóindulatomat.

Azért egy kérelmezőre jól emlékszem arról a reggelről. Szokatlan módon egymagában érkezett – a legtöbbet barátaik és rokonaik kísérték, hogy tanúskodjanak igaza mellett, ő azonban egyedül jött, és készséggel maga elé engedett mindenkit. Szemlátomást utolsóként akart beszélni velem, s miután azt gyanítottam, hogy sokáig fel fog tartani, legszívesebben idő előtt véget vetettem volna a meghallgatásnak, de végül mégis engedtem szólni, amit ő tömörséggel hálált meg.

– Björn feldúlta a földemet, nagyuram – közölte. Előttem térdepelt, így nem láttam belőle mást, csak elvadult, zsíros haját.

Az első pillanatban nem ismertem fel a nevet.

– Björn? – ráncoltam a homlokom. – Miféle Björn?

– Aki éjjelenként feldúlja a földemet, nagyuram.

– Egy dán? – kérdeztem értetlenül.

– A sírból kel ki, nagyuram.

Akkor végre megértettem, és csendre intettem a férfit, hogy az ítéleteimet lejegyző pap nehogy megsejtsen bármit.

Felbillentettem a kérelmező fejét, hogy belenézzek viharvert arcába. A beszéde alapján szásznak gondoltam, de éppúgy dán is lehetett, aki tökéletesen beszéli a nyelvünket, ezért próbát tettem dánul is.

– Honnét jöttél? – tudakoltam.

– A feldúlt földről, nagyuram – válaszolt dánul, de nehézkes beszéde egyértelművé tette, hogy ő maga nem dán.

– Az úton túlról? – váltottam vissza angolra.

– Igen, nagyuram – bólintott.

– És mikor háborgatja Björn legközelebb a földedet?

– Holnapután, nagyuram. Holdkelte után száll ki a sírból.

– Azért küldtek, hogy odavezess?

– Igen, nagyuram.

Másnap indultunk. Gisela is jönni akart, de nem engedtem, mert nem bíztam a meghívásban. Ugyanezért elkísért hat emberem is: Finan, Clapa, Sihtric, Rypere, Eadric és Cenwulf. Utóbbi három szász volt, Clapa és Sihtric dán, míg Finan ádáz ír harcos, aki testőreimnek parancsolt. Valamennyi felesküdött rám. Kezükben tartották az életem, akárcsak én az övéket. Gisela megmaradt Coccham falai mögött, a fyrd és maradék testőrségem őrizete alatt.

Páncélingben lovagoltunk, és fegyvert hordoztunk. Először északnyugatnak tartottunk. Miután a Temes télen felduzzadt, hosszú utat kellett megtennünk a legközelebbi sekély gázlóhoz, amelyet a szomszédos burh-nél, Wellengafordnál értünk el, ahol felügyeltem rá, hogy a sáncok befejezetlenek, a cölöpkerítések rönkjei pedig hántatlanul korhadoznak a sárban. A helyőrség parancsnoka, egy Oslac nevű férfi tudni akarta, miért kelünk át a gázlón. Joga volt megtudni, hiszen Wessex és a törvénytelen Mercia közt ő vigyázta a mezsgyének ezt a szakaszát, ezért elárultam neki, hogy egy törvényen kívüli elszökött Cocchamből, mi pedig gyanítjuk, hogy a Temes északi partján bujkál. Oslac elhitte a mesét, amely nemsokára nyilván Alfréd fülébe is eljutott.

Az a férfi vezetett minket, aki akkor reggel elém járult. Hudának hívták, és állítása szerint egy Eilaf nevű dánnak szolgált, akinek birtoka a Wæclingastræt keleti oldalával volt határos. Eilaf így Kelet-Angliában, Guthrum király fennnhatósága alatt élt.