Jónás Tamás

kívülálló

Bogdán János „Amigó”

grafikáival

© Jónás Tamás, 2023

Kiadta az & kiadó

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Borító és grafika Bogdán János „Amigó”

Szerkesztette Grozdits „Hahó”

Korrektúra Pálfi Anna

ISBN 978-615-6402-19-7

1.

A tavasz unottan telepedett a szigetre. Errefelé nincsenek járdák, betonutak, az esőzések járhatatlanná áztatták a földet. Cuppogós csizmákban járták az emberek az egykori marhahajtót a boltig és vissza, nyaralóövezet, egy-két öreget leszámítva senki nem termesztett már haszonnövényeket. A pofásra nyírt fű, egy-egy diófa, de inkább fenyő lett a divat, tágas udvar, ahová könnyedén beállhat az autó, itt-ott némi szőlő, rengeteg macska, és miattuk kutyák. Locspocs és szűnni nem akaró kutyaugatás a tavasz errefelé.

A faházban nappal is ég a villany, a kis ablakok nem adnak elég természetes fényt, a kályha megrakva, az udvaron a nyár előtti utolsó rendelés fahasábjai rendezetlenül, a kapun túl csak a földre öntve, még fel kell rakni a fal mellé, hogy el ne ázzanak. A közelben óránként közlekedő komp, kihalt kikötő, hiába üzemel a víz fölé húzott épületben konyha, csak hajóinduláskor gyűlnek az emberek, öten-hatan, unottan nézik a túloldalt, oda kell átjutniuk. A jég már megolvadt, de még csíp a szél. A Duna másik oldalán egyelőre csak egyetlen ember toporog, idős néninek tűnik, aki talán kora reggel indult el Budapestre, hogy komoly orvos lássa, és most felszabadultan várja, hogy hazajuthasson, egyedül maradt otthon magatehetetlen párja, a kutyának is enni kell adni, és rakni kell a tűzre.

Felkapcsolták a villanyokat, de a szoba sarkaiban így is félhomály van. És kicsit hideg. A jancsikályhát nem sikerült jól megrakni, pedig azt kell először, hogy huzatot csináljon a kéményben, csak azután lehet a nagy kemencét megpakolni, másként nem kap elég levegőt. Macska nyávog az ajtó előtt, bekéredzkedik. Az ágyban harmincas férfi fekszik, sovány, sápadt, de beszél, néha még mosolyog is. A közel húzott széken orvos ül, hallgatja a beteget, aki kerek, szabályos mondatokban meséli a baját, hogy nem bír kikelni az ágyból, szédeleg, és úgy érzi, elrabolja valami a lelkét, ha kimegy a házból. Mintha hatan hatfelé próbálnák tépni, nem érzi a testét, és nincsen mibe kapaszkodnia, nem tudja, ki ő, ha nem figyelne egyetlen pontra vagy egy jelentéktelen kis kavicsra, igyekezvén, hogy más eszébe ne jusson, egészen biztosan darabokra esne, volt is ilyen már, s akkor hangosan kellett ordítania, hogy valami egyben tartsa. Az orvosnak nehezére esik nem mosolyogni. A háta mögött fiatal lány tördeli a kezét, mintha lelkifurdalása lenne.

– Szerelmi csalódás? – kérdezi az orvos, érett nő.

A szerelmesek egymásra néznek.

– Persze – válaszol a férfi az ágyból. – Ő itt csak a szelleme, visszajár kísérteni.

– Székrekedése van?

– Nem is eszik – szól a lány aggódva.

– Pulsatilla pratensis. – Egy kis dobozt vesz elő színes, nepáli kabátjának zsebéből az orvos. – Naponta 3-4 alkalommal 5 bogyócska, legalább két hétig. Aztán visszajövök. Fémhez, mágneshez ne érjen, ne telefon közelében tartsák. És igyon sokat. Vizet – néz a lányra.

– Homeopátiás szer?

– Nem hisz benne? Szed valamilyen gyógyszert?

A válaszra csak illedelmességből figyel, látott már ilyesmit elégszer, csak az idő segít, nagy baj nincs, errefelé nincsenek nagy bajok, csak gazdagok és művészek laknak ezen a környéken, meg akik ide születtek. De azok nem nyavalyognak, teszik a dolgukat, ahogy mindig is tették. Errefelé a legnagyobb orvosi kihívás az otthonszülés. Nem legális.

– És boldog születésnapot! – mondja az orvos, készülődik.

– Honnan tudja?

Az orvosnő elmeséli, hogy ők már tulajdonképpen találkoztak, de a férfi nem emlékezhet rá, mert nem volt magánál, még Budapesten, évekkel korábban.

– A volt feleségének a pszichológusa voltam a válásuk után. Felismertem magát, tavaly a boltban. Újraolvastam a jegyzeteimet.

– A jegyzeteiben benne van a születésnapom?

A nő titokzatosan mosolyog, most már tényleg menni akar, de még körülnéz, észreveszi a kismacskákat, a gerendán gubbasztanak, fent melegebb van. A nagy zongorán is elidőzik a szeme.

– Jó itt maguknak.

Pénzt nem fogad el.

A lány kikíséri az orvost, becsukja a kaput, és sűrűn köszöni, hogy kijött hozzájuk.

– Nyárra jól lesz.

Mosollyal köszönnek el egymástól.

A túlságosan is kiadós születésnapi ebéd után lefeküdtek. Az ágy lábánál álló tévében az Elfújta a szél jelenetei pörögtek. A meleg lassan leért a padlóig, és ahogy szokott lenni, már sok is volt, az ablakon besütött a nap, a cicák monoton dorombolása, a táguló faház recsegései beleringatták az embert a békés szombatba. A férfit gyorsan elnyomta az álom. Eldugott öbölben ringatózó hajóval álmodott. A partok kopasz dombjai szinte szégyellték magukat a teljesen meztelen tenger előtt, és csak távol, az itt-ott szabadon látható horizonton álltak lábujjhegyre a magas, éles törésű hegyoldalak. Felhők gyülekeztek a tetejükön, lehetett tudni, pár óra múlva ideérnek, erős vihar lesz, ki kellett volna kötni, de még béke volt, a vízben gyerekek játszottak, a parti, kimosott köveket gyenge víztömegek pofozták, az összefüggő hullámokat megtörték az öböl cikcakkjai, nyugtató hangzavar volt. A tiszta égboltról egy villám csapott a hajóba, ami rögtön szétesett, a darabjai szerteszét lángoltak a vízen. A férfi rémülten riadt fel. Lihegett, mint aki valóban a vízből szabadult, és nem kap elég levegőt.

Az ágya mellett állt a lány. Kabátban.

– Elmegyek. – A takaróra tett néhány papírpénzt, csekkeket, nyugtákat, bankkártyát és végül a kulcsokat. A faliórára nézett, karórája nem volt.

– A gyógyszereid a tévé alatti szekrényben. Idekészítettem ételt és vizet. De a hűtő is tele. A blokkon rajta van, miket vettem.

Még akart volna mondani valamit, de küszködött, nem bírt megszólalni. A háta mögött egy bőrönd és egy nagy, sárga válltáska. Az ajtó máris nyitva, befújt a szél, a kiscicák kiszaladtak, pedig még nem szabadott volna nekik, el fognak tévedni a kertekben vagy a Duna ártereiben.

– Kereken két hét múlva visszajön a doktornő. Meg fogsz gyógyulni.

Nem tétovázott tovább, összepakolt cuccaival együtt kiviharzott a házból, a kis ablakon át látni lehetett, hogy az udvarból is. A sárban óvatosan, de határozottan lépkedve tűnt el a rév irányában. Sietnie kellett, tíz perc múlva indult a hajó.

A férfi szédelegve kecmergett ki a fürdőszobába, hányingere volt. A polcok üresen álltak, szinte minden eltűnt, az összes piperecikk. A tükör előtt csak egy fogmosó pohár maradt, benne fogkefe, mellette fogkrém. A kád szélén új sampon és új Baba tusfürdő. Alaposan kitakarítva, lemosva minden. Frissen mosott ruhák száradtak.

2.

Nyomasztóan kicsi a helyiség, ahol az emberek várakoznak, míg a kikötött hajóból kiszállnak a túloldalról érkezők, és egy másik, elterelő úton jutnak a partra. Összehidegednek a leheletek, egy idő után mégis valahogy melegítenek. Még a legbeszédesebbek, idősek vagy izgatottak is elcsendesednek, olvasgatják a falra akasztott hirdetményeket jegyárakról, menetrendről, és végül az egyetlen fotóra fókuszálnak, amelyen a kapitány látható, nem mosolyog a tengerparton. Jó elképzelni azt is, hogy mosolyog, de semmivel sem mond többet, mint így, komolyan. Egyedül áll, belenéz a kamerába, mögötte az égig érő, csupasz víztömeg. Nem jelzi semmi, hogy ő folyami hajós.

A férfi óvatosan leakasztja a bekeretezett fotót, és a válltáskájába süllyeszti. Látják, de nem szól rá senki.

– A nevét kérem. – A kapitány bal kezével nyújtja a jegyet, a jobbal írásra készen várja a nevet. Csíkozott füzetbe ír, mint egy kisiskolás.

– Tessék?

– Össze kell írnunk, én sem értem.

A férfi vitatkozni akar, de eszébe jut a fotó a táskájában.

– És ha más nevet mondok?

– Miért mondana más nevet?

– Bornemissza… Máté?

A Duna csendes és hideg. Meg-meglöki néha a hajót, olyankor az összes utas kinéz. A gyenge világításban elvesznek az arcok részletei. Aki ül, és ölbe rakja a kezét, valószínűleg idősebb. Hat óra múlt, már közelebb vannak a közeledő éjszaka álmai, mint a végtelennek tűnő nap feladatai.

Máté a kezét takargatja, átvérzett a kötés, két csepp vér a padlóra cseppent. Indulás előtt beletenyerelt a tükörbe, csak harmadikra sikerült szétütnie. Nem takarította össze a darabokat, sietnie kellett a hajóhoz, csíkot szakított egy pólóból, azzal tekerte be a sebet a tenyerén.

Rálép a vércseppekre, a mocskos cipője talpával elkeni, már csak sárfoltnak látszanak. Kifelé kell figyelni, gondolja, és ettől rögtön felszabadul, a vállát leereszti, és kényelmesen hátradől.

Ahogy a hajó kikötött, a kormányosfülkéből a kapitány döngő léptekkel sétált le az utasokhoz.

– Máté!

A férfi először azt hitte, máshoz szól.

– Á, én…

– A fotót! Nem maga az első.

– Komolyan? – A kép megakadt a táskában, nehéz kivenni. – Elnézést, egy kicsit… véres lett.

– Jöjjön fel, bekötözöm. És a kabátja?

– Az… otthon maradt.

3.

Bejutni a városba, csak erre koncentráltam, és egyelőre bele sem gondoltam, lesz-e hová mennem, kivel találkoznom. A több hónapos fekvés és némaság után minden zörej, mozgás zavart, meg-megszédültem az emberek közelében. A Horgony étterem egy partra rögzített, szépen gondozott hajó szalonjában működött. Meggypálinkát kértem, aztán még egyet, pedig még az elsőhöz sem nyúltam. Úgy akartam viselkedni, mintha a környékről való lennék, de a lehető legrosszabbul sikerült. Kirázott a hideg a pálinkáktól, égette üres gyomrom az alkohol, és mire leértem az étterem alatti révváró kabinba, már részeg is voltam. Melegem lett, újra az ágyban éreztem magam, izzadtan, lázasan. Ki kellett gombolnom a kabátomat, és próbáltam nem figyelni a többi várakozóra. Zenét akartam hallgatni, de nem bírtam elviselni a dobhártyám közelében a fülhallgatókat, megszédültem a hangoktól. Már látszott a Duna közepében a ködből előbukkanó hajó, amikor ki kellett szaladnom, hogy az egyik fa tövében hányjak. Le kellett dugnom az ujjam a torkomon, öklendeztem. A folyó túloldalán kétségbeesetten próbáltam lépést tartani azzal a négy-öt emberrel, akik velem utaztak, hogy elérjem a vonatot, ami a Nyugati pályaudvarra vitt. Úgy viselkedtem, mint akinek célja van. Bíztam a márciusi péntekben, majdnem tavasz, ilyenkor már kell lennie valamilyen programnak, amin majd elüldögélhetek, és hagyom magam sodortatni. Tudtam, hogy a budapesti művészprogramok félig-meddig nélkülözhető szereplőit legkésőbb éjfélre összesodorja a szél, két-három helyszínnel lehetett számolni, italozással, ismeretlen arcokkal és ismerős pultosokkal. Amilyen nyers volt a tervem, annyira biztosnak tűnt. Nőt kellett találnom, akinek érintésétől megnyugodhatok.

Tanácstalanul álltam a körúton, a pályaudvar percről percre zsúfoltabbá és zaklatóbbá vált. Rendőrök igazoltattak, két fiatal fiú, újoncoknak tűntek. A papírjaim rendben voltak.

– Hova megy?

– Úgy tudom, ezt nem kérdezheti meg.

– Mi történt a kezével?

– Becsípte a vonaton a vécéajtó.

Meg kellett mutatnom a jegyemet.

Jobbra a budai szórakozóhelyek elviselhetetlen eleganciája, túlárazott sörök – nem kívántam. A Jászai téri McDonald’snál a pincehelyiség vagy a Bem mozi büféje kínálkozott. Mindkét helyen voltak már botrányaim. Legutóbb egy elhúzódott hajnalon törtem össze a mozi büféjében egy korsót, ami felvágta a tenyeremet, és mint egy elbaszott, európai Jackson Pollock, a véremmel fröcsköltem össze a falakat. Kirázott a hideg az egésztől. Vajon a gyerekkori szadizmusok vagy a dühös otthontalanság érzése váltotta ki belőlem ezeket a performanszokat? Józanul képtelen voltam megérteni. Apám családi vandalizmusai jutottak eszembe, elszégyelltem magam.

Maradtam Pesten. Az Oktogon felé kezdtem sétálni, Jókai tér, Király utca, Hunyadi tér, Klauzál tér – pörgettem a fejemben a helyszíneket, hol érdemes lehorgonyozni.

Egy kirakatüvegben hosszasan nézegettem magam, mi a feltűnő rajtam, miért igazoltattak. De kifejezetten rendezett, visszafogottan divatos volt az öltözékem. Nem voltam frissen borotvált, de elég kéthetente rendbe szedni magam. Bágyadtan sétáltam tovább. Csak el ne érjek a Boráros térig.

Valahol a Bródy és a Krúdy utca között kötöttem ki egy étteremben, amelyiknek egyik termében minden pénteken irodalmi estet rendeztek. Késve érkeztem, már mindenki túl volt az első pohár boron, beavatott mosollyal hallgatták a nehezen követhető felolvasást. A mikrofon elviselhetetlenül hangosra erősítette a beszédhibákat, rossz hangsúlyú mondatokat. És ez még mindig jobb, mint ha színészek olvasnák fel a verseket, akik leplezni sem igyekeznek értetlenségüket, üresen artikulálnak, mint a halak, és megszédülnek saját, búgó hangjuktól. Ahogy vége a hivatalos programnak, le is lépnek, mint akik jobb helyre hivatottak. Mégis nyújtott valami otthonosságérzetet ez a társaság, ahogy bólintanak, amikor megjelensz, később elbeszélgetnek róla, jövőre kinek melyik díjat illene már megkapnia, és végül előkerülnek a friss irományok is, A/4-es lapokra kis betűkkel nyomtatott, érhetetlen, szekértáborok esztétikájának megfelelni igyekvő, cseppet sem életszerű versek. A spiccesebbek minden sorban állásnál meghívnak valakit, aki náluk józanabb, egy újabb pohár borra, hogy ne kelljen egyedül inniuk.

– Ti egy pár vagytok?

Értelmes tekintetű, fiatal fiú előtt álltam, mellette vékony, ólmos pillantású lány ült. Kérdezhettem volna őt is, de örököltem valamit családunk hagyományaiból: a férfit illik először megszólítani kocsmai körülmények között. Szelíd mosollyal jeleztem mindkettőjüknek, hogy engem a lány érdekel.

– Akkor a helyedre ülhetek?

A fiú engedelmesen felpattant, és átült egy távolabbi székre, háttal nekünk. Látható volt, sajnálja, hogy át kell ülnie, de nem ellenkezett – hálás voltam a jólneveltségéért. Nem húztam az időt, megkérdeztem a lányt, vele maradhatok-e, ő itt a legszebb ember. Úgy mosolygott, hogy nem is kellett válaszolnia, legalábbis nem értettem, mit mondott, leültem mellé, és azonnal megfogtam a kezét, hogy alaposan megvizsgáljam. Hosszú, egyenes ujjak, hidegek, de a tenyér mégis meleg. Meg is szagoltam. Nem vette tolakodásnak, mélyen a szemembe nézett. Aztán ő is megszagolta a kezét, én pedig belecsókoltam a másikba. Már nem lehetett hibázni. Az estről megfeledkezett, nem figyelt a felolvasásra, érdeklődve vizsgálta az arcomat. Odahúztam a tenyerét, ne csak lássa, érezze is.

– Már megint tiéd a legszebb lány – lépett oda hozzánk Imre, vékony, alacsony költő, aki fel is olvasott, ezért elöl kellett ülnie, amit erősen bánt, nem ismerkedhetett, és tessék, le is maradt valamiről. Bár nehezen tudtam elképzelni, hogy akad olyan lány, akinek ő is, és én is tetszünk.

– Évácskát már tavaly is láttam itt.

Szóval már bepróbálkoztál, gondoltam.

– Évácska? – kérdeztem a lányt meglepetten.

– Éva! – Óvatosan elhúzta a kezét, de hogy ne értsem félre, az enyémet megpuszilta. – Ki kell festenem a körmeimet. Később elmagyarázom.

Imre a fejét rázta, mosolygott, én azon gondolkodtam, honnan keríthetett műanyag poharat, mikor a teremben mindenki kecses üvegpohárból kortyolgatta a bort. Éva lehajolt, hogy a földön heverő válltáskájából kivegye a körömlakkját. A sárga vállkendője megnyílt, előtűntek vállcsontjai, és sejthetővé vált a feszes mellek íve. Imre is látta, elkomorodott. Mióta magamra maradtam a szigeten, a faházban, most először éreztem dühöt és haragot: a lányhoz hajoltam, és Imre szeme láttára belecsókoltam a nyakába.

Zöld körömlakk. Vajon mit jelent?

Amikor Éva végzett, felöltözött, hozzám bújt. Át kellett karolnom, úgy hagytuk el az éttermet, hogy nekivágjunk a feltámadt kora tavaszi szélben a városnak.

– Most biztosan rólunk pletykálnak – mondtam, de a lányt nem érdekelte.

– Még ki kell mennem Óbudára, néhány cuccot el kell hoznom.

Drogokért mentünk.

– Ha ki van festve a körmöm, felnéznek rám a kamaszok. Nem jár hozzájuk ilyen jó nő, mint én.

4.

Úgy döntöttem, hogy jobbra indulok, pár perces séta a Jászai térig, a Riff Klub pincehelyisége megnyugtató közelségben volt. Biztos voltam benne, hogy nem ismerek ott majd senkit. Sört kértem. Nem bírtam meginni. Az alkohol rossz ízűnek bizonyult, bármikor próbáltam. Az első két-három pohárral mindig meg kellett küzdenem, ki ne hányjam. Amilyen gyorsan csak tudtam, lehúztam. Aztán ha már hatott, jöhetett a többi. Pár év beletelt, míg rájöttem, érdemes röviddel kezdeni, ha be akarok rúgni. És ha ittam, akkor be akartam rúgni. Nem jutottam el addig, hogy békésen élvezzek egy-két pohár sört vagy bort. Unikum: két-három másodperc, pikoló: legfeljebb öt. Ha ezeken túljutottam, már hangulatba kerültem. De a Riffben egyelőre nem volt kedvem inni. Lehajtott fejjel ültem a harmadik sorban, kényelmetlen iskolás székeket rendeztek félkörbe, azt sem tudom, hányan voltunk, a mocorgásokból legfeljebb húsz emberre tippeltem. Hallottam a szöveget, amit felolvastak a túlzottan is öntudatos szerzők. Fogalmam sem volt, verseket hallok-e vagy prózát. Leginkább a szövegek közötti, kötelező mederben örvénylő párbeszédeknek volt értékük számomra, a köhécseléseknek, mozgolódásoknak. Lehunytam a szemem, az orrom élményeire koncentráltam – megállt az idő. Jelentős, egyedi szomorúság keveredett sértett önérzetekkel. Valaki most nyitott fel először egy nyomdafriss könyvet, éreztem a festék szagát. És szappant. Kinyitottam a szemem, olcsó, legfeljebb 38-as tornacipőt láttam a lábaim mellett, valaki mellém ült. Az est véget ért.

– Iszunk egy sört? – kérdeztem a tornacipős lánytól.

– Ugye nem tudod, ki vagyok?

Nem válaszoltam, elindultam a pult felé, követett. Szólt, hogy ő nem ihat. Rivotrilt szed.

– A Zoli barátnője voltam.

– Ki hagyott el kit? – Nem tudtam, ki az a Zoli. – Bennem is van Rivotril.

– Oké. Egy korsót megiszom én is.

Egy hónap sem telt el, az ajtaja előtt, a lábtörlőjén aludva vártam, hogy hazaérjen, de ő már otthon volt, a feje lelógott a galériájáról, a nyelve a torkán akadt.

5.

Valóban kamaszok voltak. Úgy néztek Évára, mintha a Playboyból lépett volna elő, és összevigyorogtak mögötte. Már elő voltak készítve a drogok, a lány előtt mérték le, minden tétel annyi-e, amennyinek lennie kell. Végül gyakorlott mozdulatokkal becsomagolták, lehuppantak a nyolcvanas éveket idéző kanapéra, és felsőbbrendű mosollyal követték minden mozdulatunkat. Megkérdeztem őket, hány évesek, de csak felnevettek.

– Remélem, ti nem fogyasztjátok. – Hülyeség volt ezt mondanom, de aggódtam értük, pattanásos arcú tinédzserek a hatodik emeleti panellakásban, szülők nélkül.

– Bekóstolsz? Túl erős ez neked.

Elméláztam, velem mi történt, amikor annyi idős lehettem, mint ezek a szőrtelen gyerekek. Könyvtárban töltöttem az egész időmet, Freud és Spinoza voltak a hőseim, és arról álmodoztam, hogy felnőttként erdő melletti házban írogatok tömör, rövid történeteket a társadalom szélén élő emberek becsületéről és jóságáról. Az udvaron kutya, macska, semmi haszonállat, még füstölög a tűzhely, amit korábban barátokkal ültünk körbe, és akik most sört iszogatva hangoskodnak a tágas nappaliban. Pár hónappal korábban, a meleg őszben még így is volt. A két fiam az emeleten, olvasgattak, és néha lenéztek, mi folyik, kíváncsian leskelődtek az egyre hangosabban kacagó hétvégi vendégeink után.

– Nyomjátok! Mindkettőből két csíkot. Abból a gombából is kérek, és tekerhettek egy erős spanglit!

– Ezek ütős cuccok ám egyenként is, tesó!

– Remélem.

Megszeppentek, de kikészítették, amit kértem. Tisztelettel nézték, milyen gyorsan és hidegrázás nélkül nyomtam magamba a cuccokat. A vendégük voltam. Amikor eljöttünk, odasúgtak Évának, hogy vigyázzon rám, őrült vagyok. És valóban kellett is vigyázni, az utcán minden egyszerre ütött be. De nem volt alkalmam aggódni a sokirányú izgatottságomon, mert a fekete égből, mint égi ajándék, elkezdett hullani az égetően fehér, tiszta hó. Először csak apró, puha szemek szállingóztak, a pelyheket gyengéden dobálta a szél, majd hirtelen, mintha kiszakadt volna Holle anyó párnája, lezuhant a teljes Északisark, és már nem is esett a hó, hanem megálltak a levegőben remegő kristályszemek, hogy aztán kavicsokként kopogva essenek a parkoló autókra és a tetőkre. Jóval később Éva elmesélte, hogy percekig álltam az utcán, és bámultam a csodát. Pedig nem esett semmi. Ami ezek után következett, teljesen rögzítetlenül suhant át a tudatomon – két teljes nap.

6.

Mivel legfőbb törekvésem mindig is az volt, hogy a lehető legtöbb dologból maradjak ki, amit az élet kínál, akkor, amikor elveszettnek éreztem magam, egyszerre a legnyugodtabb is lettem: történhet bármi, már haszontalan dolog tiltakozni. Kíváncsi lettem, mi vár arra, aki megengedi magának, hogy sodródjon. Az első lépéseket persze meg kell tenni, és már az is meghatározza valamennyire, mi történhet, hogy merre tartanak, illetve merre nem ezek az első lépések. De a meglepetések, váratlan fordulatok teljes bizonyossággal elvezetnek addig a káoszig, ahol már nem kérdéses, hogy döntened kell, rendet kell raknod, vagy számolnod kell azzal, hogy a maguk arcára formálnak az események és szereplők, amelyekbe szándékod szerint csak belekóstolni akartál. Nagy felismeréseid nem lesznek, határozott célképzetek nélkül megmarad minden lehetséges élmény semlegesnek, nincsenek gonosz vagy jó szándékú erők, melyek ki akarnának sajátítani. Valójában értéktelen vagy, erős, tudatos munkával kell elérned, hogy számíts, és megbecsüljenek. Egyelőre mindkét lehetséges törekvés taszított. Végre a rendezetlenség kellős közepén álltam, ami annyira jellemző az éhes lélekre. Korábban szerettem volna évek és társaságok vegyérték nélküli összetevője lenni, de legalábbis a megörökölt preferenciáim miatt jellegzetes sodrásban voltam. Ültem a Ferenciek terén, előbb a járda szélén, majd, hogy ne figyeljenek olyan sokan rám, a 7-es busz megállójában, és azon gondolkodtam, mit kezdjek az életemmel. Ha lett volna akkor tanúja a tanácstalanságomnak, nevettem volna neki magamon, de muszáj volt komolyan vennem ezt a regényekbe illő elveszettséget.

– Ez nem lehet igaz – mondtam ki hangosan, eszembe jutott, milyen elborult élvezettel olvastam kamaszkoromban Julien Sorel történetét. Kirázott a hideg, hogy talán tudat alatt erre készültem mindig.

– Igen, már a harmadik marad ki, el fogok késni, ki fognak rúgni.

Hatvan fölötti, visszafogottan sminkelt nő aggódott mellettem, busz valóban nem jött már egy ideje. Belefeledkeztem a testtartásába, a ruházatába, igyekeztem kitalálni, milyen munkahelyre igyekszik, és vajon tényleg attól fél-e ennyire, amit mondott. Pénz, magány, betegség, adósság vagy talán valamilyen számomra ismeretlen, sok évtizedes szerelem jutott lehetséges okként még eszembe, de mire rájöttem, hogy meg is kérdezhetném, ha már így szóba elegyedtünk, a nő elszaladt, és pár perccel később feltűnt a túloldalon, hogy az ellenkező irányba tartó, másik 7-es buszra szálljon fel. Ha várt volna még egy keveset, éppen felszállhatott volna arra, amelyik jó irányba ment, és amelyikre olyan sokat várt. Máris tanultam valamit. Én várni fogok, és arra fogok menni, amerre nem akarok.

Italbolt volt a közelben. Vettem egy üveg Zwack Unikumot, először ittam ilyet életemben. Rövid idő alatt felhajtottam az egészet. Harmincon túl fogalmam sem volt róla, mennyit szabad inni, és egyáltalán mi az az Unikum. Természetesen hamarosan összeestem.

7.

Belvárosi lakásban ébredtem. A szoba hatalmas volt, egy elválasztófalnak befordított szekrény mögött feküdtem, vékony szivacson, de gondosan betakargatva. Az ablakon nem volt redőny, de fel volt rá akasztva egy bahiás kendő, ami kellemes, sárgás fényt adott. Mellettem, a földön egy pohár víz, benne pezsgőtabletta, éppen csak elkezdett pezsegni, másodpercekkel maradtam le róla, hogy lássam, ki dobta bele. Szagolgattam. Narancs. A könyökömre támaszkodva, elbűvölve néztem, ahogy zavarossá válik a víz, a tabletta a felszabaduló buborékoktól táncolni kezd, miközben egyre fogy. Így fogyunk el mindannyian. Bedobnak az életbe, nyugtalankodsz, fogysz, vagy az időd fogy, s közben megízesíted a környezeted.