IMRE REGINA MÁRIA

NAGY ÁR A SZABADSÁGÉRT

EGY NÉVTELEN MAGYAR FELTALÁLÓ TÖRTÉNETE

Könyv Guru

Budapest, 2023

NAGY ÁR A SZABADSÁGÉRT

Előszó

Nagy ár a szabadságért

A kezdet kezdete

Diákévekből a valós életbe

Nászút Budapesten

Az első év

Meglepetés

A forradalom

Csalódás

A kihallgatás

Az újszülött

Csalódás

Sikerek

Az új kezdet

Luxuslakás a tizediken

A meztelen igazság

Új remények

Új célok és remények

A gyár megnyitása

Az élet kiszámíthatatlan

Felkészülés a nagy útra

Búcsú Európától

Kalifornia

Új lehetőségek

Édesanyám látogatása

Az amerikai élet

Az álmok nem hazudnak

Az élet kiszámíthatatlan

Az új otthonunk

Az élet megy tovább

A felvidéki Losoncon született írónő e kötet lapjain egy életre szóló szerelem történetét meséli el személyes élményei alapján.

Miután Mária és Dezső a hatvanas években családot alapít, a családfő egy szabadabb életre vágyva Amerikában képzeli el közös életüket. Politikai okokból azonban útlevelet nem kapnak, az országot nem hagyhatják el. Bár a közös életük boldog, az életüket megmérgezi az üldöztetés.

Húsz év után végül csodával határos módon sikerül elhagyniuk az országot: Amerika politikai menekültként befogadja őket. Kimagasló szakmai tudásának köszönhetően Dezső hamarosan vállalkozásba kezd, saját műhelyt nyit, ahol orvosi műszerek prototípusait gyártja. Később – nagy sikerrel – újításokkal, felfedezésekkel foglalkozik. Közben Mária bizonyítani akarja, hogy az ember akkor is lehet boldog, ha a szárnyait visszavágják.

Dezső és Mária izgalmas története nemcsak megérinti az olvasót, de el is gondolkodtatja arról, mennyire fontos nem feladni céljainkat. A sikernek, boldogságnak szinte mindig nagy ára van… azért küzdeni kell.

AJÁNLÁS

Könyvemet fiaimnak, Attilának és Csabának, valamint unokáimnak, Nicole-nak és Michelle-nek ajánlom azzal a szándékkal, hogy családunk múltja ne merüljön feledésbe. Gyökereink messze Európában, egy felvidéki kisvárosban, Losoncon vannak. Életünk útján regénybe illő történeteket éltünk át, melyek nemcsak szórakoztatóak, de tanulságosak is lehetnek. Ezért ajánlom a Nagy ár a szabadságért című könyvemet mindenkinek.

Amikor a férjem meghalt, akkor döntöttem úgy, hogy a történetet könyv formájában megosztom az amerikai közönséggel, és megjelentettem High Price for Freedom címmel. A kiadásra Dezső halálának huszadik évfordulóján került sor.

Könyvemet barátnőm, Pratt Polczer Krisztina rábeszélésére fordítottam le magyar nyelvre. Ő volt az, aki kora reggeltől késő estig, hónapokon keresztül segített javítani – a már nem tökéletes (harmincöt éve élek távol a hazámtól) magyarsággal írt – történetemet. Az ő érdeme, hogy a könyv magyarul is megszülethetett.

ELŐSZÓ

Egy meleg nyári éjszakán Dezsővel hullócsillagokat figyeltünk a medence melletti teraszon. Minden alkalommal, amikor észrevettünk egyet, valamit kívántunk.

– Oh, Dezső, én azt kívánom, hogy gyógyulj meg… Az összes rákos daganat tűnjön el az agyadból.

A férjem az égre mutatott.

– Én is láttam egyet… Azt szeretném, ha megígérnéd, hogy a fiainknak és az unokáinknak megírod életünk történetét. Sokat töprengek azon, hogy az évek múlásával, amikor mi már nem leszünk, feledésbe merül a múlt. Nem tudják majd, kik voltak az őseik, hol vannak a családunk gyökerei, és miért élhetnek ebben a szabad világban. Szeretném, ha büszkék lennének ránk, mert az életünk csodálatos volt. Mi ketten az évek során megjártuk a hadak útját, és megéltünk mindent, ami az élethez tartozik. Soha nem csüggedtünk, mert mi ketten, kéz a kézben legyőztük az akadályokat. Az életünk – bárhogy változik is a világ – tanulságos is lehet azok számára, akiknek nagy álmaik vannak, és soha nem adják fel a harcot, hogy azokat elérjék. Mi nem féltünk küzdeni. Sikerélményeink adták az erőt. Ez éltetett és tett erőssé bennünket. A célhoz vezető kanyargós út hegyeken-völgyeken keresztül, napsütésben és viharban vezetett álmaink megvalósítása felé, próbára téve minket fizikailag és érzelmileg egyaránt. A bukások, a sikerek csiszolják, formálják belső énünket, mint ahogy egy semmitmondó követ a gyémántcsiszolók varázsolnak csodálatossá munkájukkal. Velünk is ezt tette az élet. Az erős hit és az akaraterő mindig átsegített a nehézségeken. Mondd el a következő generációnak, hogy a szeretet, a megértés és a segítőkészség az ember legnagyobb hajtóereje. Ha ezt megértik, élvezni fogják az életet, ahogy ez velünk is történt. Mi megfogadtuk Madách Imre tanácsát: „Mondottam, ember: küzdj és bízva bízzál!”

NAGY ÁR A SZABADSÁGÉRT

Napok óta őrjítő a hőség. A hosszú évek során megszokhattam volna, mert ez az igazi kaliforniai nyár. A légkondicionáló éjjel-nappal megy, a sötétítőfüggönyök be vannak húzva. A félhomályban, kényelmes fotelomban ülve olvasgatok. Hirtelen becsukom a könyvet, nem érdekel a téma. Ma semmi nem szórakoztat. Talán a meleg… vagy az öregség? Istenem, de rég voltam fiatal…! Csörög a telefon. Fölveszem. Téves hívás. Idegesít ez a bezártság, a négy fal, a sötétség. Nem kapok levegőt. Gyorsan elhúzom a függönyt. A fény pillanatok alatt hangulatossá teszi a szobát. A cseh ólomkristály gyűjteményem vakítóan szikrázik az erős fényben. Az íróasztalomon lévő esküvői képünkről férjem mosolyog rám. Behunyom a szemem. Érzem az ölelését, a leheletét. Felsóhajtok. – Istenem, de jó lenne, ha itt lennél mellettem!

Az utóbbi időben sokat gondolok rá. Őrületesen hiányzik a szeretete! Most már csak az emlékeimben fogja a kezem, a lelkemben él tovább. Az élet útján kéz a kézben megéltünk mindent, hogy álmainkat valóra válthassuk. Sokszor elestünk, de soha nem adtuk fel. Boldogok voltunk, hittük, hogy mi ketten legyőzhetetlenek vagyunk.

A KEZDET KEZDETE

Hideg, napsütéses délután volt. Apám könnyes szemmel, kézen fogva vezetett a losonci katolikus templom oltárához. Húszévesen, nagyon szerelmesen lépkedtem mellette. Türelmetlenül vártam, hogy végre kimondhassam a boldogító IGEN-t.

Mária és Dezső esküvői képe, 1967

Dezső évekig udvarolt nekem. Őszinte, jó humorú, mély érzésű férfit ismertem meg benne, aki nagyon szeretett engem. Éreztem, ő az igazi, akit egész életemben szeretni fogok. Apu mosolygott rám, de szomorú volt.

– Az én kis Marikám felnőtt. Elszaladtak az évek, de hát ez az élet rendje.

Nem értettem, miért kell ezért szomorúnak lennie. Erősen kapaszkodtam a karjába. Tűsarkú cipőm meg-megcsúszott a havas járdán. Nagyon szerettem apámat. Tudtam, én vagyok a szeme fénye. Órákon keresztül beszélgettünk könyvekről, művészetről, zenéről és az életről. Nem kényeztetett el, az életre nevelt. Bántott, hogy szomorú, miközben én boldog vagyok. A templom kapujához érve egy ott álló ismerősünk kezébe nyomtam a menyasszonyi csokromat, és apám nyakába ugrottam úgy, mint kislány koromban. Összevissza pusziltam, mire mindketten önfeledten nevettünk.

– Soha nem veszítesz el engem, én mindig a kislányod maradok – suttogtam.

Soha nem felejtem el ezt a pillanatot. Megölelt.

– Légy boldog, kislányom! Dezső nagyon szeret téged.

A templom nehéz faragott ajtaja kinyílt, és megszólalt az orgona. Egy ismerős hang kezdte énekelni az Ave Mariát. Azonnal felismertem zongoratanárnőm csilingelő hangját. Milyen szép ajándékkal lepett meg az esküvőm napján! A templom zsúfolásig telt rokonainkkal, ismerőseinkkel. Mindenki felénk fordult. Elpirultam. Apu megszorította a kezem, és lassan elindultunk az oltár felé.

Regina Sándor, Mária édesapja

Regináné Házy Mária, Mária édesanyja

Dezső fekete szmokingban, fehér csokornyakkendőben várt rám. Nagy, kék szeme csillogott, ahogy rám nézett. Elcsodálkoztam, mert bal oldalon az első sorban nem ült senki. Ez a hely Dezső családjának volt fenntartva. Vajon mi történhetett, hogy még nem érkeztek meg?

Keresztanyám, egy ideges, kövér asszony anyámhoz lépett. – Ugyan hol vannak? – Kirohant a templomból. Magánkívül volt, hogy az esküvői ceremónia a vőlegény családja nélkül kezdődik.

Éppen, amikor a ministránsok elindultak az oltár felé, keresztanyám a sekrestyébe sietett. Kérte a tisztelendő urat, hogy egypár percet várjon még, amíg Dezső édesanyja és három bátyja elfoglalják a helyüket.

Itt el kell mondanom, amit csak az esküvő után tudtam meg. Keresztanyám nagy idegességében a templom előtt járkált, amikor egy öreg Zsiguli állt meg mellette. Dezső legidősebb bátyja szinte kiesett az autóból, láthatóan jócskán ittas állapotban. Cipőjéről csüngött a tehénszar, amit a járda szegélyén próbált lekaparni. Dezső édesanyja nehezen kászálódott ki az autóból, mindig panaszkodott a derekára. Egy rendkívül dolgos asszony volt, akit annyira megviselt az élet, hogy már mosolyogni sem tudott.

– Igyekezzetek, elkéstünk!

Dezső középső bátyja tántorogva állt meg az autó mellett, és a járműből kihúzta maga mellé Dezső ikertestvérét. Egymásra nézve hangosan röhögtek, amit mámoros agyukkal nem bírtak abbahagyni. Ügyetlenül szedegették egymás válláról és hajából a szénaszálakat. Cipőiket a nadrágjuk szárába törülték. Keresztanyám aggodalommal nézte őket, mire az egyik testvér durván rákiabált.

– Maga mit néz? Menjen a dolgára! Mi munkásemberek vagyunk, egyenesen az istállóból jövünk. Nem holmi puhány városi ficsúrok vagyunk!

Egyikük egy nagyot köpött a járdára, és erélyesen eltaposta.

– Kérem, siessenek, már csak magukra várunk!

Kinyitotta előttük az ajtót. Jövendőbeli anyósom elindult, a fiai ténferegve követték.

Egypár perce még boldogságtól sugárzó arccal lépkedtem apám oldalán. Csipkeruhám uszálya susogott mögöttem. Élveztem az emberek szeretetteljes mosolyát és a templom színes mozaikablakainak varázsos fényét. Dezső kézszorítása egy életre szóló boldogságot ígért. Most féltem. Csökönyösen néztem fehér kálacsokromat. A kála gyönyörű virág. Erős száron kihívóan tiszta, ártatlan, fehér, törékeny, kecses, amit a Jósten menyasszonyoknak teremtett. Ez a virág olyan, mint én – ártatlan, tiszta, törékeny. Gondolataimon elmosolyodtam.

Felocsúdtam, mögöttünk halk moraj törte meg a csendet. Anyám hangosan felsóhajtott.

– Istenem!

Ezután csak szófoszlányok jutottak el hozzám. Oda ülj…! Nem… Én kimegyek… Hagyjál békén…! Én kihúzom őt a templomból.

A tisztelendő úr beszédére nem emlékszem. Fázni kezdtem. Mintha a távolból hallottam volna Dezső hangját, amikor kimondta a boldogító igent. A tiszteletes atya által felolvasott fogadalmamat nehezen ismételtem el. – Jóban és rosszban… – elcsuklott a hangom. Szemem megtelt könnyel, mire halkan kimondtam a boldogító igent. Egymás ujjára húztuk a karikagyűrűt. Dezső magához ölelt és gyengéden megcsókolt. Ekkor édesanyja szívszaggató zokogásban tört ki, mintha temetésen lett volna. Fiaival együtt kivonultak a templomból.

Dezső elvette vállamról remegő kezét.

– Az élő Istenre esküszöm, nem tudom, mi történik.

A tisztelendő úr megáldott minket, és kivezetett a templomból.

Vendégeink hosszú sorokban vártak ránk. Jókívánságaikat alig hallottam. Dezső családja vészjósló komolysággal állt a templom sarkánál. Apám aggódva figyelt, miközben a vendégekkel beszélgetett. Dezső kreol bőre teljesen kifakult. Arckifejezése akár Krisztusé a keresztfán. Éreztem a közeledő vihart, amikor Dezső édesanyja és testvérei hozzánk léptek. Ekkor apám mögénk állt. Anyósom a fia nyakába borult, és erélyesen megrázta őt.

– Fiam, most bemegyünk a sekrestyébe, és visszavonod a fogadalmadat. Nem vehetsz feleségül egy városi, elkényeztetett lányt. Nem hagyom, hogy tönkretedd az életed! Egy jó anyának kötelessége megfékezni fia pillanatnyi hóbortját.

Dezső finoman kibontakozott anyja öleléséből.

– Fiam, nézz körül, ez az úri népség ki fog használni. Kifacsarnak, mint egy citromot, utána meg eldobnak. Maskarába öltöztettek, akár egy bohócot. Nézz ránk, te a mi vérünk vagy, pont olyan, mint mink. Mi vagyunk a családod, közibénk tartozol.

A három testvér kihívóan Dezső mellett termett, láthatóan verekedhetnékjük támadt. Ekkor hirtelen apám erőteljes hangja hasított a sápítozó és jajgató vendégek közé.

– Kérem a vendégeket, szálljanak autóba, a vacsoraasztalnál találkozunk. Dezső fiam, te meg döntsd el most azonnal, velünk jössz-e, vagy maradsz.

Dezső nagyon szerette és tisztelte az édesanyját. Rengeteget mesélt önfeláldozó életéről és végtelen szeretetéről, de most elfordult tőle. Megvetően a testvéreire nézett, és apám mellé állt. Válla összeroskadt a fájdalomtól, mintha mázsás terhet cipelt volna. A bánat, a harag teljesen lebénította. Idegőrlő volt a hirtelen támadt csend. Nem tudtam elképzelni, hogy lehet ezt a tragikus helyzetet megoldani. Ekkor férjem fölemelte a fejét, végignézett a feszülten várakozó vendégeken, és szívszorító hangon szólalt meg.

– Nyilvánosság előtt soha nem szerettem beszélni az érzéseimről, de most meg kell tennem. Marikának hosszú éveken keresztül udvaroltam. Férfi jobban nem szerethet lányt, mint ahogy én szeretem őt. Ez a nap lehetett volna életem legboldogabb napja, amikor vágyaim teljesülnek. Nincs mentség arra, amit a családom művelt…, tudtom nélkül tették. Az édesanyámról soha nem feltételeztem, hogy valaha ennyire meg tudna bántani. A testvéreim részegen, mocskosan jöttek ide, ezt soha nem felejtem el. A feleségemet az életemnél is jobban szeretem. Minket az Isten egymásnak teremtett, mi összetartozunk. Szívünk mélyen meg lett sebezve, remélem, a szeretet és az idő begyógyítja azt.

– De, fiam, mi is szeretünk…

Dezső megcsókolta a kezem, karjába vett, és elindult az autó felé. Senki nem gondolta, hogy ez a délután így végződhet. Férjem karja biztonságot nyújtott. Megcsókoltam őt. Petőfi Sándor sorai jutottak eszembe: „S én csüggtem ajkán… szótlanúl… Mint a gyümölcs a fán.”

A vacsora finom volt. Sok-sok gyerekkori történetet felemlegettünk, melyek mindegyikén jókat tudtunk nevetni. Nagynénéim figyelmeztették újdonsült férjemet, hogy egy csökönyös, akaratos lányt vett feleségül. A viccelődés, nevetés ellenére apu, anyu és Dezső legnagyobb igyekezetük ellenére sem tudták leplezni, mennyire várják már a lagzi végét. Tudtam, nagyon fáj nekik, hogy az esküvőnkön botrány volt.

Éjfélkor felvettem piros pöttyös menyecskeruhámat, és a vendégekkel táncra perdültünk. Az idősebbekkel a régi szép magyar nótákra jártuk, a fiatalokkal pedig a csárdást roptuk. Apámmal összeölelkezve lassan lépkedtünk az Asszony lesz a lányból, a bimbóból rózsa nótára. Végül Dezső lekért tőle az utolsó táncra. – „Hogy mondjam meg néked, mennyire szeretlek” – suttogta, ahogy magához ölelt. A nóta végén a karjába kapott, és kiszaladt velem – elrabolta az új asszonyt.

Hajnalban felszálltunk a Budapestre induló autóbuszra. Hullafáradtan borultam Dezső vállára, és azonnal el is aludtam. A busz gyakran megállt. Félálomban hallottam az újonnan felszállók köszöngetéseit: – Jó reggelt, jó reggelt! – Végül a felkelő nap sugarai ébresztettek. Ahogy pislogtam, Dezsőtől mindkét szememre kaptam egy-egy puszit. Nagy mosollyal jutalmaztam újdonsült férjemet.

– Jó reggelt! Elérkezett az első közös napunk.

Dezső az orrát az enyémhez dörgölte. Elnevettem magam. Ez szokássá vált közöttünk, amikor valaminek nagyon örültünk.

– Hát igen. Első reggel, első nap… első minden.

Megpuszilta a homlokomat.

– Tudod, hogy mióta várok erre a napra?

– Régen?

Elnevette magát. Leírhatatlan boldogság sugárzott nagy, kék szeméből.

– Pontosan négy éve és hat hónapja.

Huncutul megpusziltam.

– Ez bizony hosszú idő, meglátjuk, megérte-e várni ilyen sokáig.

Megcsókolt. Egy idős férfi a hátunk mögül megveregette a vállát.

– Látom, nagy a szerelem.

– Bizony nagy, tegnap volt az esküvőnk!

– Nászutasok vannak a buszon! – kurjantotta világgá az idős úr.

Az emberek tapsoltak és jókívánságokkal halmoztak el minket. Az autóbusz megállt. Vácon voltunk, ahol tizenöt percet állt a busz. Ekkor sokan leszálltak cigarettázni vagy kávét venni. Dezső is felállt, nyújtózott egyet.

– Gyere, mozogjunk egy kicsit! Bemehetünk a bisztróba egy kávéra.

– Hideg van. Hoznál nekem egy forró teát?

– Kérésed számomra parancs, azonnal hozom.

Lassan újra megtelt az autóbusz. Dezső is megjött a forró teával. Kellemes illata valamire emlékeztetett, de nem tudtam rájönni, mire. Néztem a siető, vastag sálakba burkolózott embereket az utcán. Aztán elhagytuk a várost, és a havas hegyek közt megcsillant a Duna vize. Gyönyörű látvány volt, ahogy ez a hatalmas folyó méltóságteljesen hömpölygött alattunk a völgyben.

– Nézd a Dunát, ebben a vakító napfényben olyan, mint egy ezüstszalag!

Dezső odahajolt hozzám, és kinézett az ablakon.

– Igazán szép… Te is nagyon szép vagy!

A hangja, a mosolya, a tea illata… Rájöttem, most már tudom, mire emlékeztet ez az illat.

*

A kassai magyar gépészeti ipariban ismertük meg egymást. Amikor először láttam Dezsőt, azt hittem, tanár az iskolában. Egy Erkel Ferenc-megemlékezés alkalmából tartott teadélutánon lépett a terembe öltönyben és nyakkendőben. Komolyan nézett körül, és leült egy, az utolsó sorban lévő székre. Idősebbnek tűnt, mint én és a diáktársaim.

A tanáraink sokszor jöttek el ezekre a rendezvényekre, ők is élvezték a lelkes, hazafias érzületű előadásainkat. Én voltam a rendező és a konferanszié. Az osztálytársaim segítettek összeállítani a programot. Havonta rendeztük ezeket az összejöveteleket. Minden alkalommal egy magyar hírességet, írót, költőt, zeneszerzőt, festőművészt választottam ki, akiről megemlékeztünk születése vagy halála évfordulóján. Elbeszélgettünk munkásságáról, a korabeli politikai helyzetről. Nagyon élveztük ezeket a teadélutánokat. Itt, az ipari iskola falai között bátran kimutathattuk erőteljes hazafias érzelmeinket, amit a Felvidéken nyíltan nem tehettünk.

Egy csésze teával, amely pontosan ugyanilyen illatú volt, elindultam a tanár elvtárs felé. Furcsán éreztem magam, mert tetőtől talpig átható tekintettel nézett végig rajtam.

– Szabadság, tanár elvtárs! Megkínálhatom egy csésze teával?

– Természetesen. Nagyon szépen köszönöm!

– Szívesen.

Felmentem a színpadra, és Erkel Ferenc életének érdekes részleteiről meséltem, valamint felelevenítettem kimagasló zenei alkotásait, majd felkonferáltam a következő fellépőket, akik hegedűn, zongorán adtak elő a zeneszerző műveiből. A délután csúcspontja a Bánk bánból a Hazám, hazám, te mindenem operaária volt. Egy osztálytársunk énekelte, de az első sor után már mindnyájan együtt daloltunk. Az ipari épülete visszhangzott: „Teérted bátran meghalok, Te szent magyar hazám!”

Tanáraink könnyes szemmel dicsértek, és örültek, hogy még a hétvégeket is az iskolában töltjük. A műsor után teát szolgáltunk fel, miközben magyar nóták és táncdalok szóltak a háttérben, mi pedig beszélgettünk. Énekeltünk, nevettünk, szerettük egymást, boldog diákok voltunk. Állíthatom, hogy minden iparistát felejthetetlen emlékek fűznek az iskolához, ahol életre szóló barátságok kötődtek, melyek még ötvenöt év után is kísérnek. A kassai magyar ipari iskola második otthont adott diákjainak.

Este nyolc órakor kitakarítottuk az osztályt, a fiúk helyre tolták a padokat, székeket, és csoportosan elindultunk a diákotthon felé. Mi, lányok kevesen voltunk az iskolában, annak idején ez egy fiúiskola volt. A srácok tisztelettel és baráti szeretettel bántak velünk. A diákotthonba menet még mindig volt miről beszélnünk. Teljes szélességében foglaltuk el a járdát, amikor hirtelen szemerkélni kezdett az eső.

– Futás, lányok, megáztok!

Mint a Szent Péter esernyőjében, egy kéz fölém tartotta az esernyőjét. Mindenki futott, én megálltam, és hátranéztem. Dezső állt mögöttem.

– Engedd meg, hogy bemutatkozzam. Imre Dezső vagyok a harmadik A osztályból.

Meglepetésemet képtelen voltam leplezni. Elpirultam.

– Te nem vagy tanár?

– Nem. Ugyanolyan diák vagyok, mint te, csak egy kicsit öregebb, pontosabban négy évvel idősebb.

Elnevettem magam.

– Csak nem egy többszörös bukott diákot van szerencsém megismerni?

Kitört rajtunk a nevetés. Soha életemben nem láttam ilyen kék és csillogó szemet! Szótlanul néztük egymást. Közelebb húzott magához, mert az ernyőről az esőcseppek a nyakamba csurogtak.

– Nem, nem vagyok bukott diák. A szerszámlakatos tanonciskola elvégzése után a gyár javasolt továbbtanulásra. Állítólag okos vagyok… nagyon okos. – Jópofa volt, ahogy rám kacsintott közben. – Így kerültem ide, az ipariba.

Nevetett, amitől nekem is nevethetnékem támadt. Első látásra tetszett a modora, a mosolya – mintha már ismertem volna. Talán az előző életemből?

– Becsukhatod az esernyőt, elállt az eső.

– Igazán? Észre se vettem. – Kidugta a karját az ernyő alól. – Igazad van.

Becsukta az ernyőt, és lerázogatta az esőcseppeket. Zavarban volt, nem tudta, hogyan folytassa a beszélgetést.

– Én futok a többiek után, köszi az esernyőt!

Megfogta a kezem.

– Nagyon szívesen. Istenem, de sajnálom, hogy már nem szakad az eső, akkor összebújva hazakísérhetnélek. Milyen peches vagyok! Kérlek, engedd meg, hogy veled tartsak a diákotthonig.

Így kezdődött az ismeretségünk. Volt, hogy az iskola folyosóján találkoztunk, intettünk egymásnak, de semmi több. Kezdtem őt figyelni, van-e barátnője, kikkel beszélget, de nagyon ritkán láttam az órák közti szünetekben. Megtudtam, hogy ő az iskola CSISZ- (Csehszlovák Ifjúsági Szövetség) elnöke. Állandóan gyűlésekre járt, közeli kapcsolatban volt iskolánk igazgatójával, Shulcz Györggyel, akinek sokat segített a hivatalos ügyek intézésében.

Egyik nap csomagot kaptam otthonról. Ilyenkor egy nagy törülközőt terítettünk a szoba közepére, és a dobozból kipakoltuk a finom hazai csemegéket, sült húst, rántott csirkét, fasírozottat és egy csomó aprósüteményt. Az ágyra telepedve falatoztunk, miközben kedvenc témáinkról ment a beszélgetés, fiúkról, szerelemről – hiába, tizenhét évesen ez a legizgalmasabb téma.

– Képzeljétek, mit hallottam! Évát kirúgták az egészségügyi suliból.

– Miért?

– Állítólag terhes.

– Nem is csodálom – szólalt meg Erzsi. – Sok fiút bolondított magába, azt hiszi, ő a legszebb lány a környéken. Úgy kell neki!

Borbála, a legjobb barátnőm letette a sültcsirke-combot, és sokatmondóan nézett körül.

– Lányok, nem hiszitek el, mit láttam tegnap este, amikor a vonatról leszálltam!

Mindnyájan abbahagytuk az evést. Szinte egyszerre kérdeztük:

– No, mit láttál?

– A mi CSISZ-királyunk, Dezső cementeszsákokat trógerolt az állomáson. Józsi, aki az én falumból való, Dezső osztálytársa. Ő mondta, hogy Dezső sokszor dolgozik éjszaka az állomáson, főleg szombaton és vasárnap. Szegény családból jött, így ha haza akar utazni, meg kell keresnie rá a pénzt. Állítólag az édesanyját is segíti.

Toncsi beleharapott a töpörtyűs pogácsába, és nagyot sóhajtott.

– Látszik rajta, hogy szomorú.

– Hát ezt meg honnan veszed? – kérdeztem. – Jókat nevettünk a múltkor, remek a humorérzéke. Dolgozni nem szégyen, csak munkával lehet elérni bármit is…, legalábbis apám szerint.

– Hát igen, ez így igaz – jelentette ki Kati.

– Jó férj lesz belőle, legalábbis anyám szerint, aki azt mondja, hogy egy férfi ne legyen szép, mert az nőcsábász, ne járjon kocsmába, mert az részeges. Viszont tudjon dolgozni és szeresse a családját, az a fontos.

– Márpedig nekem ronda férfi nem kell – húzta el a száját Kati. – Dezső jóképű srác. Láttátok a szemét? Gyönyörű nagy kék szeme van! Oooh… – tágra nyílt szemmel pislogott a mennyezetre.

Este sokáig hánykolódtam az ágyban. Nekem mindenem megvolt. Nem tudtam, hogy szegények vagy gazdagok a szüleim. A pénz…? Nálunk sosem esett szó a pénzről. Anyu beosztó volt, a mi családunkban nem lehetett pazarolni. A ruháim is olcsók és egyszerűek voltak. Azt mondta, úgyis kinövöm. Tizennégy éves koromtól volt zsebpénzem, de azt a pénzt beraktam egy borítékba, hogy a családi születésnapokra tudjak apró ajándékot venni a szüleimnek és az öcsémnek. Erre anyukám nevelt, mert adni felemelő érzés, jót tesz a szívnek. Ez így igaz, hálás vagyok ezért a mondásáért. Úgy gondoltam, apu nem szerette a pénzt, erről meg voltam győződve. Ő egy érdekes, különleges ember. Árván nőtt fel. Olasz festőművészek gyermeke volt, akik templomi freskóképeket újítottak fel, városról városra vándorolva. Édesapja tüdőgyulladásban halt meg még az ő születése előtt. Majd tizennégy éves korában holtan találta édesanyját a hálószobájában, szívrohamban hunyt el. Ő Erdélyből származott. Rokonaik nem voltak, így a város temette el. Apu a temetőből visszament a templomba, de már zárva volt. Leült a templom előtti járdaszegélyre, és elkeseredetten sírt, amikor egy kéz megsimogatta a fejét.

– Gyere, fiam, beviszlek a kovácsműhelyembe, megtanítalak dolgozni. Szakmát adok a kezedbe, hogy egy napon önállósodhass. Ezért cserébe naponta kitakarítod a műhelyt, reggel ötkor tüzet raksz, hogy mire a munkásaim bejönnek dolgozni, izzó parázs várja őket. A feleségem főz az inasoknak, velük fogsz étkezni. Kerítek neked egy ágyat, melyen a műhely sarkában esténként nyugovóra térhetsz. Ha szorgalmas leszel, adok egy kis zsebpénzt, és egy év után fizetést is kaphatsz. Mit szólsz az ajánlatomhoz?

– Nagyon szépen köszönöm. Ígérem, mindent megteszek, hogy megháláljam a jóságát.

Beszélgetéseink során apu ezt a napot sokszor felemlegette. Nem volt templomba járó ember, de hitt a Jóistenben. Mindig azt mondta: nem kell ahhoz templom, ha a Mindenhatóval beszélni akarsz. Bárhol vagy az életben, ő mindig veled van és meghallgat. Soha ne feledj el hálát adni áldásaiért. Ne légy elégedetlen vagy irigy, mert az megmérgezi az életed.

Mária gyerekkora a losonci szülői házban

Mivel árván nőtt fel, nehéz élete volt, mégis sikeres ember lett belőle. Szabadidejében sokat olvasott. Tapasztalatait tanulságos történetek formájában adta át. Hit, becsület, szorgalom, erős akarat és tiszta jellem vezérelte az életét. Soha nem rettent meg a nehézségektől. Azt mondta, az élet viszontagságai csiszolnak, így válunk értékes emberekké, akik egyéniségükkel szebbé, jobbá tudják tenni a környezetüket. Szüleimtől megtanultam, hogy a szeretet az élet alapköve.

Apu az inasévei után, tizennyolc évesen a saját kis kovácsműhelyében csinálta a szebbnél szebb kovácsolt kerítéseket. Később kitanulta a lakatos szakmát. Gépeket vett, és hamarosan elismert szakemberként tisztelték a városunkban. Inasokat tartott, adakozott az árváknak és az özvegyeknek. A mai napig a losonci Fő utcát ékesítik a Regina cég által készített üzletportálok és kovácsoltvas kapuk, a temetőben számtalan kovácsoltvas kerítés őrzi a keze munkáját.

A második világháborúból halálos betegen tért haza. Fél tüdejét elvesztette, ezért úgy lélegzett, mintha mindig futott volna. A rendszerváltáskor hétéves voltam, amikor a műhelyét államosították, a bankban a pénzét zárolták. Barátaival beszélgetve néha ironikusan állapította meg: – Életem sikerélménye, hogy hatvanévesen egy nincstelen, magyar, rohadt kapitalista kizsákmányoló vagyok. – Ezt annyira közömbösen mondta, hogy fel sem fogtam, milyen borzasztó megállapítás volt ez a részéről.

Kíváncsian gondoltam Dezső családjára, mi lehet az ő történetük. Szegénység…, ezt a szót mi sohasem használtuk. A szocializmusban nincsenek szegények, mindenki egyforma.

Nem jött álom a szememre. Az emeletes ágyamban hasra feküdtem, és könyökömre támaszkodva néztem ki a kassai Fő utcára. Még nem volt éjfél, mert sokan jártak odakint. Egy szerelmespár megállt az ablakkal szemközti fa alatt. Ölelkeztek, beszélgettek, és a lány hangosan felnevetett. Utána hosszan csókolóztak. Fejemet a párnára hajtottam. Dezsőre gondoltam. Több hete nem láttam őt. Ugyan gondol-e rám? Miért is gondolna, hiszen semmi jelét nem adtam annak, hogy tetszik nekem. Pedig nagyon tetszik. Akármilyen szegény, nem érdekes, van benne valami minden akadályt legyőző varázslatos erő. A szeme csillogásában látom ezt a hatalmas erőt, és a belőle áradó optimizmust. Ha a társam lenne, életre szóló boldogság várna rám. Beképzelt vagyok? Az ábrándozás az élet megrontója – de ez nem igaz, mert jó ábrándozni.

Tekintetemmel a csókolózó párt kerestem, de már elmentek. Az utca kihalt, csak egy nagy bakancsban siető munkásember igyekezett hazafelé. Jobban szemügyre vettem, Dezső volt.

Napokkal később a papírüzletben találkoztunk. Én már épp fizettem, amikor belépett. Örült a véletlen találkozásnak.

– Szia, de jó, hogy látlak!

– Van egy kis időd? A közelben van egy nagyon jó fagyizó, azt hiszem, török a tulajdonos. Szereted a fagylaltot?

Zavarba jött, amikor azt mondtam, nem nagyon. Vártam a hatást, és mielőtt reagálhatott volna, halkan folytattam.

– De a kedvedért megehetem.

– Huncut vagy!

Kék szeme csillogott.

– Nem éltem volna túl, ha nemet mondasz.

Megfogta a kezem, és már húzott is ki az üzletből. Érintése addig ismeretlen érzést váltott ki belőlem. Ő volt az első fiú, aki megfogta a kezem.

A fagylaltozó vendégei az üzlet előtti kis asztaloknál fagyiztak. Egyetlen asztalnál nem ült senki.

– Itt várj, nehogy valaki elfoglalja ezt a helyet is. Kihozom a fagylaltot, milyet szeretsz?

– Nem fogod elhinni, nincs kedvencem. Én tényleg nem szeretem a fagylaltot.

– Ez esetben meghívhatlak egy kávéra a szemközti cukrászdába?

– Látod, a kávé az jó ötlet.

Egy hét múlva megbetegedtem. Magas lázam volt, de semmim nem fájt. Fáradt voltam, és mindig aludtam volna. Az orvos antibiotikumot adott, de nem tudta megállapítani, mi a bajom. A diákotthonban reggeltől délutánig egyedül feküdtem a szobában. A lázam még két nap után sem csillapodott. Úgy döntöttem, hazamegyek Losoncra. Apu főz nekem bojtorjánteát citrommal és mézzel, ott ül majd az ágyam szélén, mesél nekem a régi időkről, és én rögtön meggyógyulok. A penicillintablettáim elfogytak, de még mindig volt hőemelkedésem. Elmentünk az orvoshoz, de ő sem tudta pontosan megmondani, mi okozhatja. Valami fertőzés lehet a szervezetemben, ezért erősebb gyógyszert írt ki, amitől lement a lázam. Siettem vissza Kassára, hogy a tíznapos mulasztásomat bepótoljam. Állandóan fájt a fejem, sok képletet kellett bemagolnom, ami számomra nehéz volt. Soha nem szerettem a matematikát. Az iskola legszigorúbb tanára oktatta a gépelemeket, aminek az alapja a számtan. – Ez lesz a kenyeretek – mondta –, egy jó technikusnak még álmában is tudnia kell a megoldásokat. – A tenyeremre írtam a képleteket, reméltem, ha állandóan látom, könnyebben megjegyzem. Nekünk, lányoknak különösen nehéz dolgunk volt, mert a tanárunk meg volt győződve arról, hogy fakanál való a kezünkbe, nem subler.

A gyógyszerem elfogyott, és a hétvégére megint belázasodtam. Vasárnap délután már 40 Celsius-fok fölött volt, és a bal lábszáramon egy tenyérnyi nagyságú, piros, gyulladásban lévő folt jött ki. Késő este Borika kísért be a kórházba. Az orvos valamilyen csípésre gyanakodott. Vért vettek, és megfigyelésre bent tartottak. Ichtiol kenőccsel bekenték a piros felületet, és befáslizták. Egész éjjel lüktetett a lábam, és mindenem fájt, még a hajam is. Reggel az orvos meglepődött, amikor megnézte a lábamat. A látványtól a nővérek undorral fordultak el. Felültem, hogy én is megnézzem, mit tett az Ichtiol az éjszaka folyamán. Ijedten néztem az orvosra, mert a folt helyén egy tenyérnyi nagyságú kráter keletkezett, egy nagy darab hús kiesett a lábszáramból úgy, hogy a csontomat lehetett látni. Hisztérikus sírás tört rám. Haza akartam menni, aput hívtam segítségül. Kaptam egy nyugtatóinjekciót, és többre nem emlékszem.

Amikor felébredtem, Borika fogta a kezem. Sírt. Aggódva kérdezte, javul-e az állapotom.

– Nem javul. Kérlek, hívd fel a szüleimet, gyorsan jöjjenek értem. Félek. Azt akarom, hogy mellettem legyenek, mielőtt meghalok.

– Dehogy halsz meg! Felhívom apukádat, reggelre biztos itt lesz.

Vacsora után nem volt lázam, csak gyengének éreztem magam. A könnyeim potyogtak. Nem sírtam igazán, csak sajnáltam magam. A nővér gyengéden megsimogatta az arcomat, mögötte állt Dezső egy nagy csokor piros rózsával.

– Csak öt percre maradhat, mert nagy baj lehet, ha valaki meglátja magát. Becsukom az ajtót, és majd szólok, ha senki sincs a folyosón, hogy kikísérhessem.

Dezső erőltetett mosollyal leült az ágyam szélére. Én is próbáltam mosolyogni, de csak egy erőltetett grimasz sikerült. Suttogva beszélt hozzám.

– Szívem, szedd össze magad, előttünk az élet! Kérlek, légy erős, ne add fel, neked élned kell. Szeretlek attól a perctől fogva, amikor először megláttalak, és te tanár elvtársnak szólítottál.

A könnyeim feltartóztathatatlanul patakzottak. Szeret, visszhangzott ez a csodálatos szó, ami erőt ad a gyógyuláshoz.

Elaludhattam, mert amikor kinyitottam a szemem, Dezső már nem volt ott. Azt hittem, hogy csak álmodtam, ám a piros rózsák az éjjeliszekrényemen tanúskodtak róla, hogy valóban itt volt mellettem. Elfelejtettem, hogy beteg vagyok. Boldogan néztem a rózsáimat. Szeret! Nem halhatok meg.

Reggel a folyosóról anyu zokogását és apám erélyes hangját hallottam.

– Igen, elviszem a lányomat, igen, a saját felelősségemre. Mire várjak, hogy meghaljon? Maguk azt sem tudják, mire kezelik. Csípés? Milyen csípés?

Hosszú csend következett.

– Lehet, hogy vérrákja van – mondta az orvos.

– Ne találgasson, tényeket akarok hallani! Elviszem a lányomat olyan orvosokhoz, akik kiderítik, mi a baja.

A következő héten a losonci kórházban különböző kivizsgálásokon estem át. A labor kimutatta, hogy fertőző gyulladás van a szervezetemben, de hogy hol, nem tudták megállapítani. Állandóan szednem kellett az antibiotikumot, de a lábam nem gyógyult. Most már a másik lábamon is megjelent egy piros folt.

Anyu egy budapesti híres professzor nevével jött haza a fodrászüzletből. Arca sugárzott az örömtől.

– Mancika néni elintézte, hogy egy híres professzor fogad Budapesten. Azt mondta, ez az orvos sok menthetetlennek gondolt embert hozott már vissza.

Amikor beléptünk az irodájába, egy idős, nagyon kedves emberrel találkoztunk. Hosszasan tanulmányozta az orvosok eddigi vizsgálati eredményeit. Sokszor föl-fölnézett ránk, elgondolkozva. Amikor az utolsó lapot is elolvasta, becsukta a vastag dossziét, és leült mellénk a fotelba.

– Sajnos nem tudok segíteni. Amit meg lehetett tenni, azt a kollégáim megtették. A tudomány még sok mindenre nem tudja a választ. Szeretnék segíteni, de nem tudok. Elképzelhető, hogy a fiatal szervezet és az antibiotikum egyszer csak mégis legyőzi ezt az erős fertőzést.

Felállt, kézfogásra nyújtotta a kezét. Aput felsegítettem a fotelból. Nem bírt felállni. Egész testében remegett. Dadogva mondott köszönetet, amikor az ajtóban elbúcsúztunk. Az asztalnál ülő titkárnő hozzánk lépve diszkréten közölte:

– A professzor úr nem tudott segíteni, nem fogad el pénzt a vizitért.

Ekkor kinyílt az ajtó mögöttünk.

– Talán egy dolgot ki lehetne még próbálni. A papírokon sehol nem találtam utalást arra, hogy Marikának volt-e problémája a mandulájával. Negyvenhat éves praxisom alatt egyetlenegy alkalommal olvastam olyan esetről, amikor egy húszéves férfi hasonló, vérben lévő gyulladásban halt meg. A boncolás során egy belső, kívülről nem látható mandulagyulladásra figyeltek föl, és a fertőzés megtámadta a szívét. Azt javaslom, távolítsák el a mandulákat. Annak semmilyen mellékhatása nem lesz, de lehet, hogy ott van a gyulladás gócpontja.

Másnap reggel anyu szülővárosában, Balassagyarmaton vették ki a mandulámat. Arra emlékszem, hogy egy nagyon fényes eszközzel szorította le az orvos a nyelvemet, és egy fogóval lecsípte a manduláimat. Egy pillanat műve volt az egész. A nővér tamponokat helyezett a számba. Az orvos hangosan felnevetett, ahogy apámhoz fordult.

– Megfogtuk a bűnöst!

A szobában borzasztó rossz szag terjengett, mert a tálcán két szem rohadt hús volt: a manduláim.

A boldogság és a Mindenhatónak való hálaadás bearanyozta az életünket. Heteken belül begyógyult a lábamon a seb. Egy nagy mélyedés maradt ugyan a lábszáramon, de azzal már egyikünk sem törődött, egészséges voltam.

Három hónap múlva vége lesz az iskolának, két hónapot hiányoztam. Az igazgató és az osztályfőnököm javasolták, hogy ismételjek osztályt. Két hónap anyagát egy hónap alatt képtelenség bepótolni. Számítások, egyenletek…, az agy képtelen befogadni ennyi adatot ilyen rövid idő alatt. Közben az osztály halad a tananyaggal, ami még plusz egy hónap pótolnivaló.

Apu meghallgatta az érvelést, és elmondta a véleményét.

– A lányom szorgalmas, kérem, engedjék meg, hogy az osztálytársaival maradhasson. Ez a betegség nagyon megviselte, lelkileg összeomlik, ha mint egy bukott diák el kell maradnia az osztálytársaitól.

Az osztályfőnököm bólogatott.

– Próbáljuk meg.

Az ipari iskola történetében nem volt még egy ilyen osztály, mint az enyém (ezt nem én találtam ki, minket évtizedekig emlegettek a tanárok és az iskolatársak). Mi voltunk a felejthetetlen 1962–66 4B osztály. Az az összetartás, fáradhatatlan segítőkészség, amivel a diáktársaim támogattak, szóval nem lehet leírni. A sok képlet, a számok világa soha nem állt közel hozzám, sajnos nem voltam egy kimondott technikusi alapanyag. Magyar–ének-zene szakos tanárnő szerettem volna lenni, de a kapitalista hátterem miatt nem foglalkozhattam gyerekekkel, ezért csak az ipari iskolába vettek fel. A technikusi munkámat a rajztábla előtt végzem majd, ahol az ereimben folydogáló kapitalista vérem senkit nem befolyásolhat.

Az osztálytársaim bíztak bennem, ez adott erőt a tanuláshoz éjjel-nappal. Velem harcoltak a továbbjutásomért. Minden szabadidőnkben együtt tanultunk. Ez alatt az idő alatt életre szóló barátság alakult ki közöttünk.

Dezsővel naponta találkoztam az órák közötti szünetekben. Érdeklődött, hogy vagyok, de nem beszélt a kórházi látogatásáról. Tudta, hogy rengeteget tanulok, és felajánlotta a segítségét a műszaki rajzok elkészítésében. Megbeszéltük, hogy szombat reggel nyolckor találkozunk az iskolában. Pontos voltam, de ő késett. Lihegve érkezett, egy csomó rajzzal a kezében.

– Ne haragudj, az egyik rajzra az utolsó pillanatban ráborult a tus, újra kellett csinálnom.

Értetlenül néztem rá. Az volt az egyezség, hogy együtt rajzolunk. Felmentünk az osztályba, és Dezső a rajzokat a padomra tette.

– Megcsináltam az összes beadandó műszaki rajzot. Úgy gondolom, sokkal fontosabb az elméleti ismeretekkel foglalkozni, mint egy csomó időt elpazarolni a rajzolgatással. Segíteni akarok neked… szeretlek. Jelen pillanatban azt akarom, hogy csak a vizsgáidra összpontosíts. A legtöbbet a gépelemekkel foglalkozz, mert Rezsuha tanár úr nagyon szigorú.

– Tudom, nagyon félek tőle.

– Nem kell félned, mert emberségesen szigorú. Meglátod, minden rendben lesz.

– Köszönöm, hogy megcsináltad a rajzokat!

– Szívesen.

Ez nagyon laposan hangzott, valami érdekeset is kellene mondanom.

– Tudod, hogy ez csalás?

– Azt kívánom, ez legyen a legnagyobb csalás az életedben.

– De mégis, hogy tudom ezt a sok munkát meghálálni?

– Ha lesz majd időd, elmondom.

– Amikor nekem időm lesz, addigra elfelejted…

Megfogta a kezem, és a szemembe nézett.

– Dezső sosem felejt, ezt meg te ne felejtsd el. Gyere, meghívlak egy kávéra.

Már csak egy hetem volt a vizsgaidőszakig. Becsületesen készültem, de a végén úgy éreztem, hogy minden összekeveredett az agyamban. Nem lánynak való téma a szabadesés számítása, a relativitás, meg ezek a fizikai törvények.

Magyar, szlovák és orosz nyelvből kitűnőre vizsgáztam. A szaktantárgyakból dicséretest kaptam, és még hátra volt a legnehezebb vizsga, a gépelemek. Hetente tizenkét órát foglalkoztunk ezzel a tantárggyal. Volt, hogy még szünetre sem mehettünk ki, mert Rezsuha tanár elvtárs még a szünet alatt is szívvel-lélekkel magyarázott. Fantasztikusan tudott tanítani, és észre sem vette, amikor a csengő az óra végét jelezte. Mindent megtett azért, hogy diákjai megtanulják és értsék a szakmájukat. – Senki nem buta – mondta –, csak lusta, vagy nem érdekli az, hogyan keresi meg a kenyerét, ha hülye marad.

Már csak öt perc volt hátra az óra becsengetéséig. Az osztálytársaim az első padban felkészültek rá, hogy súgni fognak. Tenyerükre, papírdarabokra írták a legfontosabb képleteket, és megbeszéltük a titkos jeleket is. A homloksimogatás azt jelentette, folytassam, jó úton vagyok. Az orrtörlés, állj meg, nem azt a képletet kell használni. Pupi, akivel hatéves korunktól együtt jártunk iskolába, megveregette a vállamat.

– Nyugi, keveset beszélj, akkor kevesebbet tévedhetsz. Az a fontos, hogy ne bukjál meg. Érted?

Az iskola csengője jelezte az óra kezdetét. Néztem a faltól falig érő, tisztára törölt, méregzöld táblát, amikor is egy fekete pók rohant ki alóla, és a plafonon állapodott meg. Úgy éreztem, engem néz, amikor a hátunk mögött kinyílt az ajtó, és Rezsuha tanár elvtárs nagy léptekkel végigvágtatott az osztályon.

– Munkára fel, már most öt perc késésben vagyunk! Hátra arc!

Értetlenül néztünk rá.

– Mi az, nem értetek magyarul? Mindenki fordítsa meg a székét, nem lesz itt semmi látványosság. Elég, ha halljátok, amiről szó lesz a következő négy órában. Mária, gyere a táblához!

Felléptem a dobogóra, és vártam a kérdést. Az osztálytársaim hátát nézve csodálatos módon nyugodt lettem. Egyedül voltam, csak magamra számíthattam. A tanárom mellém lépett, és a vállamra tette a kezét.

– Tudom, magoltál, más szóval bifláztál… Jót tesz az agynak, de az életben szükséges a logika. Tudni kell, mit és miért teszünk. Arra az elhatározásra jutottam, hogy az én módszeremmel dióhéjban elmagyarázom neked azt a két hónapos anyagot, amit a betegséged miatt elmulasztottál.

Hátranézett az osztályra.

– Visszafordulhattok. A súgás nem segít, az életben tudni kell. Gondoljátok, hogy én nem voltam diák?

Várt egy kicsit, míg mindenki elhelyezkedett. Jobb kezébe fogott egy krétát, bal kezébe a szivacsot, és rajzolt, beszélt, számításokat csinált. Ahogy a tábla kezdett betelni, bal kezével törölte a már nem szükséges adatokat. Négy órán keresztül, szünet nélkül magyarázott. A negyedik óra végén ránézett az órájára.

– Azt hiszem, sikerült dióhéjban elmagyaráznom a lényeget. Nyáron részletesebben nézd át az utolsó három hónap anyagát, hogy a tanulmányaidat szeptemberben ezzel az osztállyal tudd folytatni. Megadom neked ezt a lehetőséget.

Az osztály csendben hallgatott. Csak az arcokról lehetett leolvasni a győzelmi mosolyt.

– Tanár elvtárs, nagyon szépen köszönöm a magyarázatát. Ez alatt a négy óra alatt többet tanultam, mint a két hónap magolással. Remélem, a hivatásomat, mint ön, én is szívvel-lélekkel végzem majd. Ön egy életre a példaképem lesz.

– Tudod, lányom, sok-sok éve tanítok, már rég nyugdíjba mehettem volna, de amíg az egészségem engedi, a tudásomat élvezettel adom át nektek. Szeretem a diákjaimat, azt akarom, hogy sikeresek legyetek és az életben megálljátok a helyeteket. Köszönöm az elismerést.

Ezen a nyáron élményekben gazdag volt a nyaralásunk a szüleimmel. Két hetet Budapesten töltöttünk. Meglátogattuk a képtárakat, múzeumokat, ültünk a Duna-parton, ahol apám a magyar történelemről beszélt. Amerre néztünk, mindenütt a magyar nép kimagasló kultúráját láthattuk. Balassagyarmaton meglátogattuk anyukám rokonságát, a nagyszüleimet, a nagynéniket és az unokatestvéreimet. Most, hogy egészséges lettem, önfeledten nevettem, élveztem az Ipoly-parti sétákat. Ebédidőben keresztanyám szolgálta fel a friss rántott húst, sült kacsát, finom almás, cseresznyés és káposztás rétest, amit a kedvemért sütött. Mai napig csurog a nyálam, ha rágondolok.

Néha egyedül mentem az Ipoly-partra. Néztem a naplementét, hallgattam a békák kuruttyolását, és ábrándoztam. De jó lenne, ha most Dezső itt ülne mellettem, fogná a kezem, biztosan ő is élvezné a tájat, és talán elkezdene udvarolni. Amikor a vizsgáim után találkoztunk, gratulált, de nagyon komoly volt.

– Holnap vége az iskolának, két hónapig nem találkozunk.

Elmondta, hogy ez idő alatt nagy tervei vannak. A kassai gépgyárba hegesztőtanfolyamra jelentkezett. Ha minden jól megy, meg szeretné csinálni az államvizsgát is. Csalódásomra, meg sem ölelt, csak kellemes nyarat kívánt.

Szeptember elsején osztálytársaimmal visszatértünk Kassára. Éjfél is elmúlt, mire a gyorsvonatról leszálltunk. Siettem, hogy az utolsó villamost elérjem, amikor Dezső mellém lépett.

– Segíthetek?

Megölelt és megcsókolt, de úgy, ahogy azt a filmekben láttam. Ez volt életem első csókja. Váratlanul ért ugyan, de olyan jó érzés volt, hogy én is erősen magamhoz öleltem. Szerettem volna megállítani az időt, mégis finoman kibontakoztam a karjából. Tartottam tőle, hogy megláthatnak. Szégyelltem a szemébe nézni, magam sem tudom, miért. Újra átölelt, és megpuszilta a homlokomat.

– Tudod, hogy szeretlek. Egész nyáron rád gondoltam. A neveddel ébredtem és aludtam el. Vártalak, és most végre itt vagy. Gyere, itt a szállodában van egy kis kávézó, iszunk egy jó forró teát, hadd élvezzem egy kicsit a társaságodat.

Szó nélkül cipelte a bőröndömet, és én boldogan lépkedtem mellette. Szavai visszhangzottak: szeretlek, szeretlek, szeretlek! Eddig nem érdekeltek a fiúk, de Dezső más volt. Határozottsága, kedvessége, a mosolya és az a kék szempár… szerettem őt.

Dezső érettségi tablóképe, 1965

Letette a két teát az asztalra. Látta, hogy a kezét nézem.

– Sokat dolgoztam a nyáron. Az emulzió kiszárítja a bőrt, azért vannak így berepedezve az ujjaim. Majd az iskolapadban rendbe jönnek.

Sajnáltam őt, s szerettem volna valami jó zsíros kenőccsel bekenni a sebeket és megpuszilni minden egyes ujját, mint a kis gyerekeknek szoktuk, hogy ne fájjon. Kezembe fogtam a kezét, és megsimogattam.

– Aranyos vagy, de már nem fáj. Viszont jó hírem van: letettem az államvizsgát hegesztésből. Jól fizető mesterség, és az ember sosem tudhatja, hogy mire lesz szüksége az életben.

– Anyu is mindig ezt mondja, amikor sorolja, mit kell tudnia a jó feleségnek és a jó anyának. Bevallom, még a felénél sem tartok.

– Akkor igyekezz, hogy megfelelj a követelményeknek.

Mindketten jót nevettünk.

Az iskolai év gyorsan elszaladt. Dezső sikeresen leérettségizett. A bankettjén kéz a kézben szótlanul ültünk a vacsoraasztalnál. Fájt a búcsúzás. Fülig szerelmesen koccintottunk az örök boldogságra. Reggelig táncoltunk, és a végén egymás vállára borulva sírtunk. Az iparista élete semmihez sem hasonlítható. Az ipari iskola nemcsak technikai tudást adott diákjainak, hanem emberségre, becsületre, segítőkészségre, tiszteletre, kemény munkára, kitartásra, szeretetre, önfeláldozásra és még sorolhatnám tovább, mi mindenre tanított minket. Tudtuk, hogy amikor magyarként kilépünk az életbe, és érvényesülni akarunk a szlovák hazában, nekünk duplán kell bizonyítani, hogy megálljuk a helyünket. A kedvenc tanárunk, Putankó mondta:

– Nagyon fontos, hogy az életben ne kifogásokat keressetek, hanem megoldásokat, és ha ezt tartjátok szem előtt, sikeres, boldog életetek lesz.

Könnyeinket letörültük, majd mindenki elindult a saját útján, az ország minden tája és szeglete felé. Dezsővel bementünk a kassai Dómba, ahol Rákóczi hamvait sokszor meglátogattuk. Hittem a Mindenható akaratában. Pici emberként a hatalmas boltívek alatt tudtam, hogy a Jóisten figyel rám. Amikor beteg voltam, rájöttem, hogy az életben vannak dolgok, amit saját magunk nem tudunk megoldani. Végtelen hálával tartozom a Mindenhatónak, aki a csodával határos módon segített a gyógyulásomban.

– Kérlek, Istenem, vigyázz Dezsőre a katonaságnál, és hozd őt vissza hozzám épségben és egészségben. Áldj meg minket örökké tartó szeretettel és boldogsággal. Ámen!

Megszorítottam Dezső kezét, megöleltük egymást, és kiléptünk az utcára. Pirkadt. Kassán mindig fúj a szél, de most szélcsend volt. Kéz a kézben végigsétáltunk Kassa főutcáján, szótlanul haladva a diákotthon felé. Egy rövid öleléssel és csókkal búcsúztunk. Semmi dráma, ezt így beszéltük meg.

DIÁKÉVEKBŐL A VALÓS ÉLETBE

Egy évvel később én is leérettségiztem, két hétre rá már a losonci darugyárban dolgoztam. Az első naptól kezdve szerettem a munkámat. A megmunkáló műhelyben műszaki ellenőr lettem, ahol esztergapadokon, maró- és fúrógépeken gyártották az alkatrészeket. A munkásokkal és a kollégákkal hamarosan barátok lettünk.

A szerzőnő, Mária érettségi tablóképe, 1966

Esténként Dezső leveleit olvasgattam. Ő lett a leggyorsabb morzézó a repülős osztagnál, amiért három nappal több szabadságot kapott. Leveleink nem voltak szerelmes levelek. Részletesen beszámoltunk a napi élményeinkről. A főnökömről megírtam, hogy nyíltan gyűlöli a magyarokat és a volt kapitalisták családját. Dezső válaszlevelében lelkemre kötötte, hogy erről a témáról ne beszéljek senkivel. A mai világban nem tudhatod, milyen besúgó van a közeledben, aki tönkreteheti az életed. A levelek végén, piros szívben egy szám volt, ami a találkozásunk napját jelentette.

Egy augusztusi délután épp hazafelé siettem, amikor megláttam Dezsőt, ahogy felém fut. Magam is nekiiramodtam. Összeölelkezve, szótlanul álltunk a járdán, és zuhogni kezdett az eső. Az eső már eddig is többször beleszólt az életünkbe. Futottunk, ahogy csak bírtunk, mégis bőrig áztunk.

Szüleim már ismerték Dezsőt, a ballagásomon mutattam be nekik. Ahogy hazaértünk, a szívélyes fogadtatás után apu hozott egy melegítőnadrágot és egy pulóvert, mert Dezső ruhája csuromvíz volt. Mire én is átöltöztem, anyu hozta a forró mézes-citromos teát finom teasüteménnyel. Érdekes témákról beszélgettünk, és éreztem, hogy Dezső előtt nyitva áll az ajtó, ha egyszer a családunkhoz akar tartozni. Anyu meghívta őt vacsorára. Evés közben Dezső szóba hozta, hogy szeretné, ha mi is megismernénk a testvéreit és az édesanyját. Apu elfogadta a meghívást. Felajánlotta, hogy másnap délelőtt mind a négyen megejthetjük a látogatást, így Dezsőnek nem kell buszon, többszöri átszállással hazautaznia. Dezső este felhívta az édesanyját, és elmondta, hogy másnap meglátogatjuk.

Dezső édesanyjával

Mária ballagása a kassai ipariskolában, 1966

Kassai ipariskola, Dezső ballagása, 1965

Reggeli után a kis Trabantunkkal elindultunk Darnya felé. Útközben apu az aranyműves szakmáról beszélt. Dezső ajánlotta, hogy ha hazajön a katonaságtól, készít olyan szerszámokat, amit apu nem tud beszerezni.

A látogatásunk sajnos nem volt kellemes. Hiába próbáltunk beszélgetni, Dezső testvérei szótlanul ültek. Édesanyja egy nagy tál rétessel fogadott. Kávéval, teával kínált, és szótlanul ült le az asztalhoz. Dezső megdicsérte a rétest és megölelte az édesanyját. Mindnyájan csatlakoztunk a dicsérethez. Anyu megkérdezte, milyen lisztet kell használni, hogy ilyen ropogós és finom legyen a rétes tésztája. Szóba hoztam, hogy milyen nagy öröm volt számomra Dezső látogatása. Erre a bátyja megjegyezte:

– Dezsőnek rengeteg munkája van a ház körül. Ha elpocsékolja az idejét, nem fogja tudni befejezni.

Apu megköszönte a vendéglátást, és kézfogással búcsúztunk el. Dezső kikísért az autóhoz.

– Már csak kilencvenhét nap van hátra, hogy szabad legyek.

Megölelt, miközben a testvérei meredten bámultak a kerítés mögül. Fájt, hogy nem voltak kedvesek, ezért valami olyat akartam tenni, ami felháboríthatja őket. Dezső nyakába ugrottam, és megcsókoltam. Erre elfordultak, és fejcsóválva bevonultak a házba.

Hazafelé menet anyu rosszkedvűen jegyezte meg.

– Nem hiszem, hogy ezek szeretni fognak téged.

– Ugyan, Mária, ezek egyszerű falusi emberek, akik, ha szeretnek, a lelküket is odaadják neked. Ha megismerik Marikát, hálát adnak az Istennek, hogy a fiuk megtalálta őt. Dezső egy gerinces ember, a beszélgetéseinkből ezt megállapítottam. Határozottan tudom, amíg él, Marikát a tenyerén fogja hordozni. A testvéreiről nem mondok véleményt, remélem, hogy nem alkoholisták, de úgy néznek ki.

Ezen a nyáron nem mentünk nyaralni. A szabadságomat arra tartogattam, ha Dezső megjön, ne kelljen dolgoznom. Titokban reménykedtem, hogy megkéri a kezem. Egy nap mosogatás közben anyu megjegyezte.

– Tudom, hogy nagyon szereted Dezsőt, de úgy érzem, az anyósjelölteddel sok bajod lesz. Hiába mondja apád, hogy milyen rendes ember a Dezső, ha az anyja nem fog szeretni, az mindkettőtöknek nagy fájdalom lesz. Nagyon gondold meg, mert a házasság egy életre szól.

Szeptember elején a főnököm az irodájába hívatott. Már több mint egy éve dolgoztam a főnöksége alatt, de még soha nem szólt hozzám. A rajzokat, melyek szerint a technikai ellenőrzést végeztem, mindig szó nélkül az asztalomra tette. Mivel a munkámat pontosan elvégeztem, a kommunikáció közöttünk a jó reggeltre és a viszontlátásra korlátozódott. Egyszer megkért, hogy egy kiértékelést gépeljek le neki, mert az igazgató titkárnőjének nincsen ideje. Akkor megdicsért, hogy jó a szlovák helyesírásom.

Szorongva lépkedtem a műhely gépei között az irodája felé. Amikor beléptem, egy vastag dossziét tett elém.

– Nem szívességet kérek tőled. Ezt az iratot sürgősen le kell gépelned. A kommunista párt tevékenységéről szól a kimutatás. Csak hogy tudd, a pártelnök ideiglenes titkárnőjévé nevezett ki, ezt vedd megtiszteltetésnek.

– Én nem vagyok párttag.

– Egyelőre nem, de majd az leszel, ha kiérdemled. Ezentúl itt leszel az irodában, a munkádat pedig szétosztom a kollégáid között.

Ettől a pillanattól undorral jártam munkába. Állandóan azon gondolkodtam, milyen kifogással bújhatnék ki a rám erőszakolt feladat alól. A kollégák cukkoltak, hogy felvitte az Isten a dolgomat, és viccelődve követelték az üveg hálavodkát a munkám elvégzéséért. Ezen a napon is viccelődtek, amikor kinyílt az ajtó, és Dezső lépett be az irodába.

– Jó napot kívánok!

– Micsoda meglepetés. De jó, hogy megjöttél!

– Kedves kollégák…! Itt áll előttetek Dezső, akiről olyan sokat meséltem. Az ő szeme babonázott meg engem.

– Ezt meg kell ünnepelni!

Mihály, az öreg kolléga kihúzott egy lapos üveget a zsebéből.

– Igyunk a szép pár egészségére. Házi szilvapálinka, kóstolóba hoztam.

Mindnyájan ittunk egy kortyot belőle. Mihály épphogy zsebre vágta az üveget, amikor belépett a főnökünk.

– Mi történik itt?

– Engedd meg, hogy bemutassam volt iskolatársamat, Dezsőt.

Bólintott, és szó nélkül leült az asztalához.

Dezső műszaki tervező lett a gyárban. Egy kis szobát kapott a szomszédságunkban, és még a délelőtt folyamán be is rendezkedett.

– Még egy dolgot el kell intéznem, de ahhoz a tanácsodra van szükségem. Gyere, bemegyünk a grillbárba, ott nyugodtan beszélgethetünk.

– Két kávét, két konyakot és egy dobostortaszeletet rendelt.

– Mit ünneplünk?

– Azt, hogy itt ülök melletted, és…

Hirtelen letérdepelt előttem.

– Akarsz a feleségem lenni?

Gondolkodás nélkül rávágtam.

– Igen, akarok.

Megölelt.

– Ezen a világon te leszel a legboldogabb asszony! Amíg élek, gondodat viselem, Isten engem úgy segítsen.

Aznap este egy nagy csokor piros rózsával állított be, és hivatalosan a szüleimtől is megkérte a kezem. Két hónap múlva, 1967. november 11-én megtartottuk az esküvőt.

NÁSZÚT BUDAPESTEN

Reggel megérkeztünk Budára, a Sport Szállóba. A szobába lépve romantikus látvány fogadott: az ágyhoz kis piros papírszívekkel kiszórt kanyargós ösvény vezetett. A dohányzóasztalon egy üveg pezsgő társaságában fehér és piros gyertya pislákolt. Az éjjeliszekrényeken és az asztalkán sós mandula, kis perecek, csokoládészívek. Eljött hát a nap, amire sóvárogva vágytunk. Vajon beteljesülnek-e az évek óta titokban szövögetett álmaink? Szeretsz, és szeretve vagy – csak mi ketten ebben a romantikus környezetben. Kinéztem az ablakon. Budapest gyönyörű a reggeli napsütésben. Boldog voltam! Szerettem volna magamhoz ölelni az egész világot. Az élet csodálatos, ha a csodákért megküzdünk, s életünket nem pazaroljuk olcsó vágyak kergetésével. Apu mondása jutott eszembe: Álmaink megvalósítása gyönyörű folyamat, élvezd a hozzá vezető utat. Ha mindent a maga idejében csinálsz, mindig lesz mire várnod. Az élet múlásával újabb és újabb örömökre találsz. Én alig várom, hogy nagypapa legyek!

Elmosolyodtam, amikor arra gondoltam, hogy egyszer majd nagymama leszek. Ekkor vettem észre, hogy Dezső a fürdőszoba ajtajából figyel.

– Elárulnád, hogy min mosolyogtál?

– Arra gondoltam, milyen boldogság lesz majd nagymamának lenni.

– Biztos, hogy az is egy különlegesen boldog nap lesz, de addig még rengeteg gyönyörű élményben lesz részünk. Azt javaslom – most ő mosolygott sokatmondóan –, egyelőre összpontosítsunk a mára.

Bementem a fürdőszobába, hogy magamra öltsem a nászéjszakára varrt, három külön réteg csipkéből készült hálóingemet. Nem volt átlátszó, de diszkréten sejtetni engedte az alakomat. Arcomon soha nem látott pír ragyogott, amikor beléptem a szobába. Dezső a kis asztalka mellett állt a félig megbontott pezsgősüveggel. Az ujjával nyomta le a dugót, nehogy idő előtt kirepüljön, mielőtt megjövök. Rám nézett, és letette a pezsgősüveget.

– Gyönyörű vagy!

Nagy robbanással kirepült a dugó, és a pezsgő kifolyt, ám a férjemet nem érdekelte. A karjába vett, és szenvedélyesen csókolt, ahol csak ért. Gyengédsége, férfias energiája, simogatása, suttogása eddig ismeretlen érzések sorozatát hívta életre bennem. Az élvezet legmagasabb pontjára érni és onnét szabadesésben zuhanni a mélybe, ahol két erős kar vár és időtlen időkig ölel, leírhatatlan, csak a lelkünkben élő gyönyör. Órákig szótlanul, összeölelkezve feküdtünk. Dezső simogatott, kék szeme csillogott, akár a nyári égbolt. Amikor egyszer csak hangosan korogni kezdett a gyomrom, megpuszilta a hasamat. Nem bírta abbahagyni a nevetést, én pedig sértődötten szóltam rá, persze nem komolyan, csak színészkedve.

– Ne nevess! Éhen és szomjan halok melletted. Még a pezsgőt sem ihattam meg, hagytad, hogy kifusson az asztalra.

Ránézett a karórájára.

– Hihetetlen, már öt óra van. Gyerünk le az étterembe vacsorázni!

– Az első vacsorámat a Mátyás-pincében szeretném veled elfogyasztani.

– Akkor odamegyünk.

A Mátyás-pince mindig zsúfolásig tele vendégekkel. Mikor megérkeztünk, voltak még üres asztalok. Aznap este Kovács Apollónia énekelt. Kértem a pincért, ha van rá mód, a zenekarhoz közeli asztalhoz ültessen minket. Dezső tudtára adta, hogy nászutasok vagyunk Szlovákiából, és kezébe nyomott száz forintot. Rövid időn belül a pincér az első asztalhoz vezetett minket, ahol egy budapesti házaspár várt ránk.

– Mi minden vasárnap itt vagyunk, és élvezhetjük a csodás magyar nótákat. Örülünk, hogy átadhatjuk a helyünket Szlovákiában élő magyar testvéreinknek. Megöleltek és gratuláltak nekünk.

Ez az este felejthetetlen élmény volt! Dezső egyik százast a másik után fűzte a prímás vonójába, és Apollónia énekelte a Kislány, hallod a muzsikát, utána az Érik a, hajlik a búzakalász, az Akácos út, az Ahogy én szeretlek, nem szeret úgy senki kezdetű dalokat. Később az asztalunkhoz jött, és együtt nótáztunk.

Az egyik szünetben Dezső felállt, hogy bemutasson a vendégeknek.

– Íme az én egynapos feleségem, Marika, aki tegnap még egy szende, szolid kislány volt. Nem győzök csodálkozni, hogy most meg egy mulatós asszony áll mellettem. Mit tegyek?

Az emberek nevettek. Egy kedves mosolyú, ősz férfi Dezsőhöz lépett, és megveregette a vállát.

– Fiam, nagyon vigyázz rá, nagy érték van a kezedben. Óvd és szeresd őt.

A társaság mámorban úszott. Tapsoltak, ölelgettek minket. A borosüvegek gyűltek az asztalunkon, amit a vendégek nekünk küldtek. Hajnali két órakor a zenekar alaposan elfáradva abbahagyta a muzsikálást. Az étterem még mindig tele volt. A pincérekkel felbontattuk a borosüvegeinket, és mindenkivel koccintottunk életünk legszebb napjára és a jövőnkre.

A Lánchídon csókolózva mentünk át. Amikor szóhoz jutottam, megkérdeztem Dezsőt:

– Miért mondta az az öreg bácsi, hogy vigyázz rám, mert értékes vagyok?

Csókjával betapasztotta a számat. Sikerült elfutnom, kergetett és utolért. Kifulladva, lihegve megölelt és a szemembe nézett.

– Azért mondta, mert tapasztalt és élesszemű ember. Meglátta, hogy a mosolyod mögött hatalmas akaraterő, csökönyös makacsság rejlik. Sugárzik belőled a szeretet és az energia. Az életben soha nem fogod feladni a céljaidat.