A
fegyelem
a
sors

Az önuralom ereje

Ryan Holiday

Sztoikus erények-sorozat

részlet

Budapest, 2023

Fordította
Vándor Judit

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Ryan Holiday: Discipline is Destiny: The Power of Self-Control

Copyright © 2022 by Ryan Holiday

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.
This edition published by arrangement with Portfolio, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Borítóterv © Jason Heuer

Hungarian translation © Vándor Judit, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 410 6

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Daróczi Péter
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Takács Andrea
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Ha valaki ezt a két szót a szívébe vési, és az önuralomra, valamint az önismeretre alkalmazza, akkor a legtöbb dologban nem követ el hibát, és derűs nyugalomban fog élni. Ez a két szó pedig: αντοχή (kitartás) és αντίσταση (ellenállás).

Epiktétosz

Tartalomjegyzék

A négy erény

Bevezetés

A nagyság végső formája

I. rész: A külső (A test)

Uralkodjunk a testünk fölött

Szemben a hajnallal

A tevékeny élet a legjobb

Ne legyünk rabszolgák

Szabaduljunk meg a felesleges dolgoktól

Tegyünk rendet az asztalunkon

Jelenlét

Foglalkozzunk az apróságokkal

Legyünk rámenősek

Lassan siessünk

Gyakorlás… és még több gyakorlás

Csak dolgozni

Öltözzünk a sikerhez

A kényelmetlenség dicsérete

Ne terheljük túl magunkat

Az alvás a jellem megnyilvánulása

Mit tudunk elviselni?

A testen túl

II. rész: A belső tartomány (A temperamentum)

Uralkodjunk magunkon

Mindent így nézzünk

A legfontosabb maradjon a legfontosabb

Összpontosítás, összpontosítás, összpontosítás

Várni az édes gyümölcsre

A tökéletességre törekvés bûn

Előbb végezzük el a nehezét

Van támogatód?

Küzdelem a fájdalommal

Az élvezet elleni küzdelem

Ne engedjünk a provokációnak

Az őrület felismerése

A hallgatás erő

Visszafogni magunkat

Mérsékeljük az ambíciókat

A pénz (veszélyes) eszköz

Egyre jobban mindennap

A teher megosztása

Az idő tisztelete

A határok kijelölése

Törekedni a legjobbra

A temperamentumon túl…

III. rész: A magiszteriális (A lélek)

Önmagunk felemelése

Légy türelmes másokkal, légy szigorú önmagaddal

Jobbá tenni a többieket

Nyugalom és fegyelem

Mások terheinek cipelése

Barátja önmagamnak

A hatalom átadásának ereje

Fordítsuk oda a másik orcánkat is

Hogyan lehet kilépni?

Elviselni az elviselhetetlent

Legyél a legjobb

A rugalmasság erő

Sikeresen is változatlannak maradni

Az önfegyelem erény. Az erény az önfegyelem.

Utószó

Mit olvassak legközelebb?

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A négy erény

Régen történt, hogy Herkules válaszúthoz érkezett. A görög hegyek valamelyik ösvényének elágazásánál, a píneafenyők árnyékában a görög mitológia egyik legendás hőse találkozott a végzetével.

Hogy pontosan hol és mikor esett meg, azt senki sem tudja. De olvashatunk erről a pillanatról Szókratész írásaiban. Láthatjuk a reneszánsz kor egyik legcsodálatosabb festményén. Érezzük kirobbanó energiáját, feszülő izmait, gyötrődését Bach klasszikus kantátájában. Ha 1776-ban minden úgy történik, ahogy John Adams akarta, akkor a válaszúton álló Herkules az újonnan megalapított Egyesült Államok hivatalos pecsétjén is halhatatlanná vált volna.

Még az örök hírneve, a tizenkét próbája, a világ megváltoztatása előtt Herkules az életét megváltoztató valódi krízisbe került, amilyennel bármelyikünk szembesülhet.

Hová tartott? Hová akart eljutni? Ez a lényege a történetnek. Herkules egyedül volt, senki sem ismerte, és hozzánk hasonlóan bizonytalan volt, nem tudta.

Az útelágazásnál az egyik ösvény mellett csoda szép istennő feküdt, és minden elképzelhető kísértést kínált a férfinak. A pompás öltözetű hölgy könnyű életet ígért. Megesküdött, hogy Herkules soha semmiben nem szenved szükséget, nem lesz boldogtalan, nem érez fájdalmat vagy félelmet. Ha őt követi, búgta az istennő, minden vágya teljesül.

A másik ösvénynél egyszerű, hófehér lepelbe öltözött, szigorú istennő állt. Halkabb volt hívó szava. Nem ígért jutalmat, csak azt, amit kemény munkával szerez meg magának Herkules. Hosszú lesz az út, mondta. Áldozatot is kell hoznia. Lesznek rémisztő pillanatok. De ez az út illik egy istenhez. Ettől olyan lesz, amilyennek az ősei szánták.

Igaz a történet? Valóban megesett?

Számít akkor is, ha csak legenda?

Igen, mert a történet rólunk szól.

A dilemmánkról. A saját útelágazásainkról.

Herkulesnek az élvhajhászás és az erény között kellett választania, a könnyű és a nehéz út, a kitaposott ösvény és a nehezen járható csapás között. Mindannyian szembesülünk ezzel a lehetőséggel.

Herkules csak egy pillanatig habozott, majd azt az utat választotta, amely gyökeresen megváltoztatta az életét.

Az erény mellett döntött. A szó ódivatúnak tűnhet. Valójában az erény – arete – valami nagyon egyszerű és időtlen. Testi, szellemi, lelki kiválóságot, morált jelent.

Az ókorban az erény négy kulcsfontosságú elemből állt össze:

bátorság,

mértékletesség,

igazságosság,

bölcsesség.

Marcus Aurelius filozófus császár ezeket a „jóság próbaköveinek” nevezte. Sokan kardinális erényekként tartják számon. A négy, szinte univerzális ideált átvette a kereszténység, a nyugati filozófiák többsége, a buddhizmus, a hinduizmus, és szinte minden filozófiai irányzat. Nem azért nevezik ezeket „kardinálisnak”, ahogy erre C. S. Lewis rámutatott, mert valamilyen egyházi felsőbbségtől, hatóságtól származnak. A szó a latin cardo szóból ered, és sarokvasat jelent.

Sarkalatos dolgokról beszélünk. Ezen fordulva tárul ki a jó élethez vezető ajtó.

Ez a négy fogalom lesz ennek a könyvnek és a sorozatnak a tárgya.

Négy könyv (ez a második könyv). Négy erény.

Egyetlen cél: segíteni a döntésben.

Bátorság, merészség, erő, becsület, áldozat.

Mértékletesség, önuralom, higgadtság, összeszedettség, kiegyensúlyozottság.

Igazságosság, pártatlanság, szolgálat, szövetség, jóság, kedvesség.

Bölcsesség, tudás, képzettség, igazság, önreflexió, béke.

Ezek a mindenféle értelemben vett tisztességes, dicsőséges, kiváló élet kulcsai. A jellem azon tulajdonságai, amelyekről John Steinbeck teljesen helyénvalóan azt írta, hogy „kellemessé és kívánatossá teszik az embert, és lehetővé teszik, hogy olyan tetteket vigyen véghez, amelyekre büszke lehet, és amelyek elégedettséggel töltik el”. Az „ember” itt minden emberi lényt jelent, függetlenül attól, hogy férfi-e vagy nő.

Az ókori Rómában beszélt latin nyelvben a virtus szónak nem volt nőnemű alakja. Az erénynek nem volt neme. Az erény egyszerűen csak létezett.

Ez ma is így van. Nem számít, férfi vagy nő. Nem számít, hogy erős, esetleg betegesen szégyenlős, zseni, vagy átlagos intelligenciájú. Az erény egyetemes imperatívusz.

Az erények kölcsönös kapcsolatban állnak egymással, elválaszthatatlanok, mégis egyértelműen megkülönböztethetőek. Helyes cselekvéshez szinte mindig kell bátorság, ahogy a fegyelem elképzelhetetlen bölcsesség nélkül, ami azt a tudást jelenti, hogy tudjuk, mit érdemes választani. Mire jó a bátorság, ha nem párosul az igazsággal? Mire jó a bölcsesség, ha nem tesz szerényebbé?

Észak, dél, kelet, nyugat – a négy erény afféle iránytű (nem véletlen, hogy az iránytű négy pontját „kardinális pontoknak” nevezik). Irányítanak, vezetnek bennünket, megmutatják, hol állunk, és mi igaz.

Arisztotelész szerint az erény valamilyen jártasság, amit igyekszünk elérni, elsajátítani, ahogy az ember egy szakma vagy készség titkait próbálja megtanulni. „Építőmesterré csak a házépítés, lantművésszé csak a lantjáték gyakorlása által válik az ember”, írta. „S ugyanígy, ha az igazságos tetteket gyakoroljuk: igazságossá, ha a mértékletes tetteket gyakoroljuk: mértékletessé, ha a bátor tetteket: bátorrá leszünk.”1

Az erény az, hogy valamit csinálunk.

Valamit választunk.

És nem egyszer választunk, Herkules útelágazása nem egyszeri alkalom. Napi kihívás, amivel nem egyszer kerül szembe az ember, hanem folyamatosan, újra meg újra. Önzőek leszünk, vagy önzetlenek? Bátrak vagy félénkek? Erősek vagy gyengék? Bölcsek vagy ostobák? Jó szokásokat ápolgatunk, vagy rosszakat? Bátorság vagy árulás? A tudatlanság áldása, vagy új gondolatok kihívása?

Maradjunk, amilyenek vagyunk… vagy fejlődjünk?

A könnyebb utat, vagy a helyes irányt válasszuk?

Bevezetés

Hatalmas birodalmat szeretnél? Uralkodj magadon.

Publilius Syrus

Olyan bőségben és szabadságban élünk, amit még az előző generáció sem tudott volna elképzelni. Egy fejlett ország hétköznapi polgára számára a luxusnak és lehetőségeknek olyan tárháza áll rendelkezésre, amit a leghatalmasabb császárok sem tudtak volna megszerezni. Télen melegben élünk, nyáron hűvösben, többször vagyunk jóllakottak, mint éhesek. Oda megyünk, ahová akarunk. Azt teszünk, amit akarunk. Abban hiszünk, amiben akarunk. Csak csettintünk, és előttünk terem számtalan kellemes élvezet lehetősége.

Unod, ahol vagy? Utazz!

Utálod a munkád? Változtass!

Vágysz valamire? Szerezd meg!

Gondolsz valamire? Mondd ki!

Akarod? Vedd meg!

Álmodozol? Valósítsd meg!

Szinte minden a tiéd lehet, amit csak akarsz, amikor akarod és ahogyan akarod.

Ez emberi jogunk. Így van rendjén.

De mit kell ezért cserébe adnunk? Nyilván nem a gazdagságot. Hatalmunk van, szabadon élünk, minden várakozáson felüli az életünk – akkor miért vagyunk olyan átkozottul boldogtalanok?

Azért, mert a szabadságot összekeverjük a szabadossággal. A szabadság, Eisenhower híres mondása szerint „az önfegyelem lehetősége”. Hacsak nem a sodródást, kiszolgáltatottságot és rendezetlenséget választjuk, kénytelenek vagyunk felelősséget vállalni magunkért. A technológia, hozzáférés, siker, hatalom, kiváltság – mindez csak akkor áldás, ha a kardinális erények közül a második, vagyis az önkorlátozás kíséri.

Temperantia (mértékletesség).

Moderati (mértéktartás).

Enkrateia (önuralom).

Sophrosyne (mértékletesség, önuralom).

Majjhimāipadā (középút)

Csung jung (a közép mozdulatlansága).

Wasat (középút, egyensúly).

Arisztotelésztől Hérakleitoszig, Aquinói Szent Tamástól a sztoikusokig, az Iliásztól a Bibliáig, a buddhizmusban, a konfucianizmusban, az iszlámban – őseink sok szóval és szimbólummal jelölték azt, ami a világegyetem időtlen törvényének számít: korlátok közé szorítjuk magunkat, vagy a romlásba sodródunk. Elveszítjük az egyensúlyunkat. Vagy diszfunkcionálisak leszünk. Vagy függők.

Természetesen nem mindenkinek a bőség okoz gondot, de mindenkinek hasznára válik az önfegyelem és az önkontroll. Az élet nem igazságos. Az ajándékokat nem egyenlően osztják. Az egyenlőtlenség valósága azt is jelenti, hogy a hátrányos helyzetűeknek még fegyelmezettebbnek kell lenniük, hogy esélyük legyen. Keményebben kell dolgozniuk, és kevesebbet hibázhatnak. A kevésbé szabad embereknek is naponta számtalanszor kell eldönteniük, melyik késztetésnek engedjenek, mit tegyenek, mit fogadjanak el, vagy mit követeljenek meg maguktól.

Ilyen értelemben mindannyian egy csónakban evezünk. A szerencséseknek és a szerencsétleneknek egyaránt ki kell találniuk, hogyan kezeljék az érzelmeiket, hogyan tartózkodjanak attól, amitől tartózkodniuk kell, milyen elvárásoknak engedelmeskedjenek. Mindannyiunknak uralkodnunk kell magunkon, hacsak nem azt akarjuk, hogy valaki vagy valami uralkodjon rajtunk.

Kijelenthetjük, hogy mindannyiunknak van felsőbb- és alacsonyabb rendű énje, és ezek folytonos harcban állnak egymással. A meg tudom tenni áll szemben azzal, hogy meg kellene tennem. Mi az, amit megúszhatunk, és mi a legjobb, amit tennünk kell? Melyik részünk az, amelyik odafigyel, és melyik az, amelyiket könnyű eltéríteni? Melyik részünk az, amelyik törekszik valamiért, eléri azt, és melyik az, amelyik meghajol, és egyezkedik? Az egyik rész az egyensúlyra törekszik, a másik a káoszt és a szélsőséget kedveli.

A régieknek volt egy szavuk a belső harcra, akráziának, gyengeségnek nevezték, de valójában arról van szó, amit Herkules élt át az útelágazásnál.

Mit választunk?

Melyik oldal győz?

Kik leszünk?

A nagyság végső formája

A kardinális erényekről szóló sorozat első kötetében a bátorságot úgy határoztuk meg, hogy bátor az, aki vásárra viszi a bőrét valakiért vagy valamiért, olyasmiért, amiről tudja, hogy meg kell tennie. Az önfegyelem – a mértékletesség erénye – még fontosabb tulajdonság, ezzel a képességgel kordában tartjuk magunkat.

Ez a képesség lehetővé teszi, hogy:

– keményen dolgozz;

– tudj nemet mondani;

– gyakorold a jó szokásokat és állíts fel határokat;

– készülj fel;

– ne vegyél tudomást a kísértésekről, ne hagyd magad provokálni;

– uralkodj az érzéseiden;

– viseld el a fájdalmas nehézségeket.

Az önfegyelem azt jelenti: adakozol, de azt is tudod, mit ne adj oda. Nincs ebben valami ellentmondás? Nincs. Ez ugyanis nem ellentmondás, hanem egyensúly. Vannak dolgok, amelyeknek ellenállunk, másokat el akarunk érni; de minden esetben mértékkel, tudatosan és észszerűen járunk el, nem engedjük, hogy a dolgok magukkal ragadjanak bennünket.

A mértékletesség nem azt jelenti, hogy nélkülözünk, hanem azt, hogy testileg, lelkileg, szellemileg urai vagyunk önmagunknak – a legjobbat követeljük meg magunktól még akkor is, amikor senki sem lát, még akkor is, ha a világ kevesebbel is beérné. Az ilyen élethez bátorság szükséges – nemcsak azért, mert nehéz így élni, hanem azért, mert megkülönböztet és elválaszt a többiektől.

A fegyelem tehát előre jelez valamit, ugyanakkor determinál is. Ha fegyelmezett vagy, sokkal nagyobb valószínűsége van a diadalnak, és bármi történjen is, az biztos, hogy elmondhatod magadról: nagyszerű vagy. Ennek az ellenkezője is igaz, mert a fegyelmezetlenség veszélybe sodor; megmutatja, ki vagy.

Térjünk vissza Eisenhower gondolatához; a szabadság az önfegyelem lehetősége. Nem ezt bizonyítja az élete is? Harminc év alatt szépen jutott egyre magasabbra a katonai ranglétrán anélkül, hogy bármi különöset tett volna, tábornok lett, és kénytelen volt nézni, hogy a többi tiszt kitüntetést és elismerést szerez a harctéren. Azután 1944-ben, amikor a második világháborúban a szövetséges erők főparancsnokává nevezték ki, hárommilliós hadseregért lett felelős egy olyan háború fontos pillanatában, amely végül több mint ötvenmillió embert érintett. A szövetséges államok (hétszázmillió állampolgárról van szó) vezetőjeként döbbent rá, hogy éppen ő nem lehet kivétel a szabály alól, még a korábbiaknál is szigorúbbnak kell lennie önmagával szemben. Rájött, hogy nem kényszerrel vagy paranccsal lehet a legeredményesebben vezetni, hanem meggyőzéssel, kompromisszumokkal, türelemmel, önuralommal, és ami a legfontosabb: példamutatással.

Olyan világraszóló győzelmet mondhatott magáénak, amilyet katona még soha, és amilyenre remélhetőleg többé nem lesz szükség. Elnökként egyedül ő rendelkezett az új nukleáris fegyverarzenál fölött. Ilyen hatalma embernek nem volt még soha. Szinte senki és semmi nem korlátozhatta, nem mondhatta meg neki, mit tehet, semmi sem állíthatta meg, nem volt senki, aki ne nézett volna fel rá csodálattal, vagy ne menekült volna el rettegéssel. Az elnöksége alatt nem tört ki újabb háború, nem használták azokat a rettenetes fegyvereket, nem eszkalálódott a konfliktus, és amikor távozott hivatalából, előrelátóan figyelmeztetett, hogy az úgynevezett hadiipari komplexum könnyen újabb háborút robbanthat ki. Eisenhower elnök legnevezetesebb harci cselekménye az volt, amikor kiküldte a 101-es légi deszantosokat, hogy megvédjenek egy csapat fekete gyereket, akik életükben először mentek iskolába.

És mi a helyzet a botrányokkal, a megszegett ígéretekkel, a hirtelen meggazdagodással?

Ilyenek nem léteztek.

Nagysága, mint minden igazi nagyság, nem az agresszióban, az egóban vagy a hatalmas vagyon utáni vágyakozásban gyökerezett, hanem az egyszerűségben és fegyelmezettségben – ezek voltak a vezérelvei, és ezek tették lehetővé, hogy mások vezetője legyen. Hasonlítsuk össze a korszak más hódítóival: Hitlerrel. Mussolinivel. Sztálinnal. Hasonlítsuk össze kortársaival: MacArthurral. Pattonnel. Montgomeryvel. Hasonlítsuk össze múltbéli hódítókkal: Nagy Sándorral. Xerxésszel. Napóleonnal. A végén oda jutunk, hogy nem az ambíció az, ami valóban csodálatra méltó, hanem az önuralom. Az öntudatosság. A mértékletesség.

A fiatal Eisenhowernek édesanyja a Példabeszédekből idézett: „Jobb a hosszútűrő az erősnél;”, mondta, „és aki uralkodik a maga indulatján, annál, aki várost vesz meg”.2 Ugyanazt tanította neki, amit Seneca igyekezett belenevelni azokba az uralkodókba, akiknek a tanácsadója volt: „A leghatalmasabb önmagának tud parancsolni.”

Eisenhower úgy győzte le a világot, hogy előbb legyőzte önmagát.

Azért mindannyiunkban egy részünk csodálja, talán irigyli azokat, akik elengedik magukat, akik alacsonyabbra teszik a lécet – a rocksztárokat, a hírességeket, az erkölcsteleneket. Az útjuk sokkal könnyebbnek tűnik. Sokkal mulatságosabbak, szórakoztatóbbak. Megfordulhat a fejünkben, hogy talán ez lehet a felemelkedés útja.

Igaz lenne?

Semmi esetre sem. Ez a siker csupán illúzió. Ha közelebbről megvizsgáljuk, kiderül: senkinek sincs nehezebb dolga a lustáknál. Senki sem tapasztal nagyobb fájdalmat, mint a falánk. Nincs rövidebb életű siker, mint a vakmerő vagy végtelenül ambiciózus ember sikere. Rettenetes büntetés, ha nem sikerül felismerned, mennyi mindenre vagy képes. A kapzsiság határtalan, a kapzsi ember soha nem tud annak örülni, ami van. Hiába ünnepli a világ, a lelkét nyomorúság, önutálat és függőség nyomorítja.

Ami a mértékletességet és a fegyelmet illeti, az ókor embere nagyon szeretett a kocsihajtókkal példálózni. Ahhoz, hogy a kocsihajtó megnyerje a versenyt, nemcsak hajszolnia, hanem irányítania is kellett a lovakat, csitítani és megnyugtatni őket, ha idegesek voltak, és olyan szorosan kellett tartania a gyeplőt, hogy a legnehezebb körülmények között is tökéletes pontossággal tudja a kocsit irányba fordítani. A kocsihajtónak a legrázósabb helyzetben is egyensúlyt kellett tartani, akkor volt jó, ha tudta, mennyire legyen kemény vagy kedves, mikor fogja lazán, és mikor szorosan a gyeplőt. Tartania kellett az iramot, kihasználni a sebességet, amikor arra szükség volt. A kontroll nélküli sofőr gyorsan megy, de végül elkerülhetetlen az ütközés. Különösen az aréna hajtűkanyarjaiban és az élet kátyús, kanyargós útján. Különösen, ha a tömeg és a verseny ezt kívánja.

A fegyelem segít abban, hogy a dolgok lehetségessé váljanak, sőt erősödjenek, kiteljesedjenek, fokozódjanak.

Nevezz meg egy olyan valóban nagy embert, akiből hiányzott az önfegyelem. Nevezz meg egyetlen szerencsétlen bukást, amit – legalábbis részben – nem az önfegyelem hiánya okozott.

Az élet nem annyira a tehetségről, mint inkább a vérmérsékletről szól. És a mértékletességről.

Akiket leginkább csodálunk, és akiket ebben a könyvben megismerünk – Marcus Aurelius, II. Erzsébet angol királynő, Lou Gehrig, Angela Merkel, Martin Luther King Jr., George Washington, Winston Churchill –, önuralmukkal és odaadásukkal nyűgöznek le bennünket. A történelem tanulságos történetei – Napóleon, Nagy Sándor, Julius Caesar, IV. György király – önsorsrontásukkal döbbentenek meg. És mivel mindannyian sokszínűek vagyunk, olykor ugyanannál a személynél a túlzás mellett megjelenik a visszafogottság, és mindkettőből tanulhatunk.

A szabadság megköveteli a fegyelmet.

A fegyelem biztosítja a szabadságot.

A szabadságot és emberi nagyságot.

Ott van a végzeted.

Megragadod a gyeplőt?

Jegyzetek

1 Arisztotelész: Nikomakhoszi etika. Ford.: Szabó Miklós. Budapest, Európa, 1997, 34.

2 Péld, 16,32. Károli Gáspár fordítása.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License