Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Arnold Bennett

GRAND HOTEL BABYLON

fordította:
Lónyai Sándorné

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-174-3 EPUB
ISBN 978-963-678-175-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
The Grand Babylon Hotel

első kiadás: 1902
az elektronikus változat az 1989. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Paul C. Stahr (1883 – 1953) Filling station
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

Jules, a Grand Hotel Babylon főpincére szertartásos mozdulattal egy élénk tekintetű, középkorú úrhoz hajolt, aki épp most helyezkedett el a dohányzó egyik foteljében, az üvegház melletti sarokban:

- Parancsol, uram? - kérdezte.

Az óra 7.45-öt mutatott, s a fülledt júniusi alkonyon a szálló vendégei estebédhez készültek. A világ minden tájáról jött idős és fiatal, délceg és köpcös férfiak valamennyien hibátlan estélyi öltözékben feszítettek a félhomályos teremben. A pincérek Jules vezényletével hangtalanul jöttek-mentek a drága szőnyegeken, és zsonglőröket megszégyenítő ügyességgel himbálták tenyerükön tálcáikat, azt a fontoskodó arckifejezést öltve magukra, amelynek titkát csak a pincérek krémje ismeri. Béke és nyugalom töltötte meg a levegőt, eszébe sem jutott volna senkinek, hogy a hotel arisztokratikusan egyhangú életét bármi is megzavarhatná.

- Parancsol, uram? - ismételte Jules, most már árnyalatnyi türelmetlenséggel a hangjában: nem volt hozzászokva, hogy egy vendéget kétszer kelljen megszólítania.

- Ó, igen - szólalt meg a vendég, végre fölpillantva a főpincérre. Tekintete elárulta, fogalma sincs arról, mily jeles férfiúhoz beszél. - Hozzon nekem egy angyalcsókot.

- Mit, kérem?

- Egy angyalcsókot. És kérem, igyekezzék.

- Ha nem csalódom, ön egy amerikai italra gondol. Ilyennel nem szolgálhatok.

Jules fagyos szavaira a közelben ülők közül néhányan aggodalmas pillantásokat küldtek feléjük, mintha neheztelnének, amiért megzavarják a nyugalmukat. De meglátván a férfit, akihez Jules a szavait intézte, mindjárt meg is nyugodtak kissé; az illető kétségkívül tudta, hogyan kell viselkednie.

- Percig sem gondoltam, hogy készen tartanák, de elkészíthetik.

- Ez nem amerikai szálloda, uram!

A felelet kiszámított szemtelenségét Jules alázatos udvariasságba csomagolta. Az élénk tekintetű középkorú úr kihúzta magát, és szigorúan végigmérte a főpincért, aki vörös pofaszakállát simogatta.

- Kerítsen egy likőröspoharat - mondta elnézőbben, de még mindig határozottan -, és töltsön bele egy rész maraschino-krémet, azután egy rész mentakrémet. Rázza össze és szolgálja fel. Ha pedig végzett, mondja meg az italospincérnek, hogy írja föl a receptet, mert esténként mindig angyalcsókot szoktam inni.

- Majd beküldöm az italt - szólt Jules előkelően, az olyan ember hanghordozásával, aki nem tűri, hogy méltóságán csorba essék.

Míg a középkorú úr az angyalcsókot szürcsölgette, Jules haditanácsot tartott Miss Spencerrel, aki a recepciót vezette. A tágas iroda két üvegezett tolóajtaján keresztül kilátás nyílt a dohányzóra és a halira. Irodai munkát voltaképp alig végeztek itt, a helyiség inkább Miss Spencer szentélye volt, akinek tekintélye vetekedett a főpincérével. Miss Spencer ősidők óta ott ült a Babylon irodájában. Mindig csinosan öltözködött, fekete selyemruháiban, nyakán kis gyémántcsattal, vakítóan fehér mandzsettáival, bodorított szőke hajával esztendők alatt mit sem változott. Kívülről tudott mindent, ami csak érdekelhette a szálló vendégeit. A fejében volt a vasúti és hajómenetrend, a színházak, koncerttermek és mulatók műsora, holott ő maga köztudomásúlag soha sehova nem utazott és szórakozni se járt.

- Ki lakik a százhetesben? - kérdezte tőle Jules.

- Mr. Theodore Racksole, New Yorkból - felelte Miss Spencer a vendégkönyvbe pillantva.

- Rögtön tudtam, hogy egy New York-i, hiába beszél úgy angolul, mint maga vagy én - jegyezte meg Jules jelentőségteljes szünet után. - Azt mondja, angyalcsókot akar minden este, maraschinóból és mentakrémből. Majd gondoskodom róla, hogy ne legyen kedve túl sokáig maradni.

Miss Spencer rosszallóan mosolygott. Attól, hogy Jules „rögtön tudta” Theodore Racksole-ról, hogy New York-i, nevethetnékje támadt. Tudta, s azt is tudta, hogy Jules is tudja: ez a Theodore Racksole nem „egy” New York-i, hanem az Egyesült Államok harmadik leggazdagabb embere. Mégis Jules pártjára állt. Mert miként Theodor Racksole, azonképpen Jules is csak egy volt a világon, és Miss Spencer is megrökönyödött némiképp azon, hogy földi halandó, még ha milliomos is, a Babylonban holmi amerikai angyalcsókot mer kérni.

Ország-világ tudta, hogy a Grand Hotel Babylonban a tulajdonoson kívül még három fejedelem trónol: Jules, a főpincér, Miss Spencer és egy náluk is hatalmasabb, Rocco, a főszakács, akinek kétezer font évi fizetése s Luzernben pazar tóparti villája van. A Northumberland Avenue és a Thames Embankment összes előkelő szállodája megpróbálta már elcsalni Roccót a Babylonból, sikertelenül. Rocco maradt, mert nagyon jól tudta, hogy a Babylont exkluzivitása, no meg az a rejtélyes valami, amit stílusnak neveznek, London, sőt egész Európa első hoteljévé teszi.

A szálló a rakparton állt, s bár maga is óriási volt, mégis elnyomták kissé hatalmas szomszédjai. Háromszázötven szobájával a hat-hétszáz szobás szállók között kicsinek számított. Királyi vendégei pompás külön bejáraton közlekedhettek. És ritka nap volt, amikor ne lakott volna legalább egy német herceg vagy egy indiai maharadzsa a falai között. Amikor Felix Babylon 1869-ben megalapította szállodáját, melyet róla neveztek el, eleve számított a fenséges látogatókra, s ez volt a titka gyors sikerének. Ö maga, egy gazdag svájci szállodatulajdonos gyermeke lévén, kapcsolatot tartott sok európai szállodával, de érintkezésbe lépett az udvarokkal is - nem sajnálta a pénzt, hogy egy-egy udvari méltóságot megnyerjen magának. Királyok és hercegnők egyszerűen Félixnek szólították, s Félix úgy találta, hogy ez aranyat ér.

Babylon nagyvonalúan vezette szállodáját. Aki a diszkréten előkelő palotában vendégeskedni akart, komornyikjával névjegyet küldött Miss Spencernek. Az árak hihetetlenül magasak voltak, de érdeklődni felőlük modortalanságnak számított. A Grand Hotel Babylon nem konkurált más szállodákkal, szezonban mégis mindig telt házzal működött.

- Van Mr. Racksole-nak kísérője? - tudakolta most Jules Miss Spencertől.

- Igen. Miss Racksole. Ő a 111-esben lakik.

Jules némán simogatta a pofaszakállát.

- Melyikben? - kérdezte aztán, megnyomva a szót.

- A 111-esben. Sajnálom, nem volt más szobánk gardróbbal és fürdővel. - Ezt Miss Spencer szinte bocsánatkérőleg tette hozzá.

- Miért nem mondta nekik, hogy nincs üres lakosztályunk?

- Mert Babs hallótávolban volt.

Három ember élt a Föld kerekén, aki Mr. Felix Babylont e gúnynéven merte emlegetni: Jules, aki kitalálta, Miss Spencer és Rocco.

- Tegyen róla, hogy a kisasszony még ma este másik lakosztályba kerüljön - intézkedett Jules. - Azazhogy bízza csak rám. Au revoir. Három perc múlva nyolc. Az étteremben magam ügyelek fel ma este.

A fényárban úszó hatalmas aranyteremben pontban nyolckor szolgálták föl a vacsorát. Az egyik ablaknál, kis asztal mellett magányos, ifjú hölgy ült. A toalettje Párizst idézte, de az arca New Yorkot. Finom vonásai nagy-nagy öntudatról árulkodtak, olyan nőről, aki hozzászokott, hogy csakis azt tegye, amit ő akar. Aki nyilván száz meg száz fiatalembert bolondított már magába, s aki húszévi apai kényeztetés után, meglehet minden oroszok cárját is rangján alulinak találná. Ilyen nők csak Amerikában teremnek, de csak a vén Európában virágoznak ki teljes pompájukban.

Az ifjú hölgy ajakbiggyesztve tanulmányozta az étlapot. Aztán fölmérte az éttermet, és kissé szegényesnek találta. Az ablakon kinézve arra gondolt, szép nagy folyó a Temze, de nem lehet egy napon említeni a Hudsonnel, melynek partján apja százezer dollárért villát építtetett. Majd megint az étlapra pillantott, és megállapította, hogy semmi jó nincs rajta.

- Ne haragudj, hogy megvárakoztattalak, Nella - szólt az asztalhoz lépve Theodore Racksole, a rettenthetetlen amerikai, aki a Grand Hotel Babylonban angyalcsókot mert rendelni, ám leányával szemben kevésbé volt merész. Nella - másoknak Helena - megrovóan mosolygott.

- Te mindig elkésel, papa.

- Csak vasár- és ünnepnapokon - javította ki Racksole. - Nos, mit lehet itt enni?

- Semmit.

- Akkor együk azt. Éhes vagyok. A semmittevés étvágyat csinál.

- Consommé Britannia, Saumon d’Écosse, Sauce Génoise, Aspics aux Homards - olvasta Nella az étlapról. - Kinek kellenek ezek a kotyvalékok ilyen melegben?

- De Nella, Európában itt főznek a legjobban!

- Mondd, papa - csattant fel Nella -, elfelejtetted, hogy a születésnapom előestéje van?

- Mikor feledkeztem én meg a világ legdrágább gyermekének születésnapjáról?

- Eddig tűrhető papa voltál, elismerem - hízelgett a lány. - Jutalmul az idén nagyon olcsó ajándékot kérek. Csakhogy ez most rögtön kell nekem.

- Halljuk! - szólt az atya rezzenetlenül, mert tudott uralkodni magán.

- Hozass rostélyost és porter sört!

- De édes Nellám - jajdult fel Racksole -, rostélyost és porter sört Félixnél?! Ez lehetetlen. Különben is, huszonhárom éven aluli leányok nem isznak porter sört.

- Utoljára mondom: rostélyost és porter sört akarok. Ha nem tudnád, papa, holnap reggel a huszonnegyedik évembe lépek.

És Miss Racksole összeszorította a fogát.

Valaki halkan megköszörülte a torkát. Jules állt előttük. Bizonyára kalandvágyból szemelte ki magának éppen ezt az asztalt. Máskor nem is szolgált fel, csak messziről vezényelte az embereit, mint kapitány a hídról.

Theodore Racksole pillanatnyi tétovázás után rendelt:

- Rostélyost két személyre és egy üveg porter sört.

Az amerikai nem kevés tanújelét adta már bátorságának, de ez volt életének legnagyobb hőstette.

- Nincs az étlapon - felelte Jules szenvtelenül.

- Nem baj. Csináltasson vagy hozasson valahonnan.

- Igen, uram. - Jules a konyha felé vette útját, az ajtónál úgy tett, mintha szót váltana valakivel, majd visszasétált az asztalhoz. - Mr. Rocco mély tisztelettel üzeni, hogy nem áll módjában uraságod óhajának eleget tenni.

- Mr. Rocco? - kérdezte Racksole könnyedén.

- Igen, Mr. Rocco - erősítette meg Jules.

- És ha szabad kérdeznem, ki az a Mr. Rocco?

- Mr. Rocco a konyhafőnökünk, uram. - Jules olyan arckifejezéssel mondta ezt, mintha azt magyarázná meg, ki volt Shakespeare.

A két férfi farkasszemet nézett. Bármily hihetetlennek tetszett, hogy a kiapadhatatlanul gazdag Theodore Racksole-lal, ezer mér- földnyi vasút, gyárak, városok korlátlan urával egy egyszerű pincér ujjat húzzon, mégis ez történt. Jules biztos volt a dolgában, s a szeme azt mondta: „Ne is reméld, jöttment New York-i, hogy másodszor is úgy fogok táncolni, ahogy te fütyülsz!” Nella nyugodtan várta a rostélyosát.

- Bocsáss meg, Nella - szólt Mr. Racksole kimérten -, két perc múlva itt leszek. - Azzal hanyag léptekkel elhagyta az éttermet. Senki sem ismerte föl benne a multimilliomost, miután vagy húsz éve nem járt Európában. Ha ismerte volna valaki, azt most aggodalom fogta volna el a Grand Hotel Babylon jövője miatt.

Jules visszavonult egy sarokba. Ő már tüzelt, most az ellenfélen volt a sor. Tapasztalatból tudta, hogy a vendég a pincérrel szemben rendszerint a rövidebbet húzza.

2

Theodore Racksole olyan ember volt, aki mindig keresztül vitte, amit akart, kivéve, ha egyetlen leánya állt szemben vele. Ha azonban - ami gyakran megesett - Helena egy úton járt az apjával, akkor az úristen sem irgalmazott annak az embernek, aki akadályt gördített az útjukba. Ha az egyébként éles szemű Jules-nek feltűnt volna az az előre ugró áll apán és leányán, amely a hajthatatlanságnak biztos jele, talán jobban meggondolja, megnehezítse-e az életét egy rostélyos miatt.

Mr. Racksole a hallba, onnan pedig egyenest Miss Spencer szentélyébe ment.

- Mr. Babylonnal szeretnék beszélni, mégpedig azonnal - mondta Miss Spencernek, aki lassan fölemelte szőke fejét.

- Attól tartok, hogy... - kezdte szokás szerint. Mindennapi kötelességéhez tartozott lebeszélni a vendégeket arról, hogy a tulajdonost zaklassák.

- Kérem, kisasszony, hagyja most ezt - vágott közbe az amerikai. - Sürgős üzleti ügyben kell Mr. Babylonnal beszélnem, haladéktalanul. A nevem Theodore Racksole.

- New Yorkból? - kérdezte egy hang az ajtóból enyhe idegen akcentussal.

A milliomos megfordult, s egy alacsony, kopasz, szürke szakállas urat látott maga előtt, franciás öltözékben. A férfi elegáns szabású, hosszú, fekete kabátot viselt; orrán csíptető, ártatlan kék szeme akár egy parasztleányé.

- Theodore Racksole csak egy van - válaszolt az amerikai magabiztosan.

- Uraságod velem óhajt beszélni?

- Ön Mr. Félix Babylon?

Az ajtóban álló férfi meghajolt.

- Nos, Mr. Babylon, minden vágyam, hogy beszélhessek önnel. Nagyon rövid leszek. Remélem, percek alatt nyélbe ütjük az üzletünket.

Mr. Babylon széles mozdulatokkal egy mellékfolyosó felé tessékelte a vendéget, melyről XV. Lajos korabeli stílusban berendezett magánszobája nyílt. A két férfi leült egymással szemben.

- New York-i lapokban olvastam pár hónappal ezelőtt – kezdte Racksole mindjárt a tárgyra térve -, hogy az ön szállodája eladó. Azt is megírták, ki lesz a vevő, de ha nem tévedek, az üzlet mégsem jött létre.

- Tényleg nem - ismerte el Mr. Babylon. - Ugyanis a közvetítők elfogadhatatlanul magas százalékot kértek.

- Egyébiránt sikerült a vételárban megállapodniuk?

- Sikerült.

- Megtudhatnám, mennyi volt?

- Vevő ön, Mr. Racksole?

- Eladja ön a szállót, Mr. Babylon?

- Ha megkapom az árát, miért ne? A múltkori árajánlat négyszázezer font volt, beleértve az átírási és egyéb mellékköltségeket.

- Megenged még egy kérdést, Mr. Babylon? Mennyi volt az ön jövedelme az elmúlt négy esztendőben?

- Harmincnégyezer font évenként.

- Megveszem a szállodáját - szólt a milliomos fölényes mosollyal. - Ha óhajtja, mindjárt meg is írhatjuk a szerződést.

- Mr. Racksole, ön módfelett gyorsan dönt. Vagy régebben foglalkozik már a hotel megvásárlásának gondolatával?

Racksole az órájára pillantott.

- Éppen hat perce. De ön, Mr. Babylon, föltehetőleg ismeri anyagi helyzetemet. Én is sokat tudok önről. Azt hiszem, ajánlólevelek nélkül is boldogulhatunk. Ha az embernek neve van, ugyanolyan könnyen meg tud venni egy szállót vagy egy vasutat, mint teszem azt, egy karórát.

- No igen, hogyne - helyeselt mosolyogva Mr. Babylon. - Most írjuk meg a szerződést? Mégiscsak vannak részletek, amikre gondolni kell. De… ön bizonyára éhes, még aligha vacsorázhatott. Mit szólna hozzá, ha a továbbiakat későbbre halasztanánk?

- Valóban nem ettem még, s ha már említi, szabad öntől egy szívességet kérnem? Hívassa be Mr. Roccót.

- Szeretne megismerkedni vele, ugyebár?

- Igen, és mindjárt megrendelném nála a vacsorámat is.

- Rocco nagy ember! - mormolta Mr. Babylon, s megnyomta a csengőt. - Tiszteltetem Mr. Roccót - mondta a belépő pincérnek -, és ha ideje engedné, hogy egy percre idefáradjon, nagyon lekötelezne vele.

- Mit fizet ön Roccónak? - kérdezte Racksole.

- Évi kétezer fontot, amellett úgy bánok vele, mint egy követtel.

- Én úgy fogok vele bánni, mint egy nagykövettel, és fölemelem a fizetését háromezer fontra.

- Ön okos ember - mondta Felix Babylon.

A következő pillanatban halk léptekkel megérkezett Rocco. Negyven év körüli, sovány férfi volt, karcsú kezekkel és szokatlanul hosszú selymesbarna bajusszal.

- Mr. Rocco, engedje meg, hogy bemutassam önnek Mr. Theodore Racksole-t New Yorkból.

- El vagyok ragadva. A… a… hogy is mondják? A milliós?

- Pontosan - szólt közbe Racksole, s gyorsan folytatta: - Mr. Rocco, elsőként önnel szeretném közölni a hírt, hogy megvásároltam a Grand Hotel Babylont. Ha ön megtisztel azzal, hogy a szolgálatomban marad, megengedné, hogy a továbbiakban évi háromezer font tiszteletdíjat folyósítsak önnek?

- Hármat mondott?

- Hármat.

- El vagyok ragadva.

- Most pedig, Mr. Rocco, lenne olyan szíves és készíttetne nekem egy egyszerű rostélyost két személyre? Egy üveg porter sört is kérnék hozzá. Tíz perc múlva várom a 17-es asztalnál. És súlyt helyeznék rá, hogy Jules szolgálja fel. Különben nagyon lekötelezne, ha módot találna rá, hogy holnap velem reggelizzék.

Rocco szólni akart, de a torka nem adott hangot. Meghajolt, dünnyögött valamit olaszul, s kifordult a szobából. Öt perccel később vevő és eladó már alá is írták a szerződést közönséges szállodai levélpapíron.

- Mely napon lépjen érvénybe a szerződés, Mr. Racksole? - kérdezte Babylon.

- Mindegy - felelte Racksole könnyedén. - Mit szólna a mai dátumhoz?

- Ahogy óhajtja. Tudja, régóta vágyom már rá, hogy visszavonulhassak az üzlettől. És most, hogy elérkezett a pillanat, készen talál. Hazamegyek Svájcba. Nem lesz mibe fektessem a pénzemet, de az a hazám. Én leszek az ország leggazdagabb embere. - Babylon kesernyésen mosolygott.

- Ha jól tudom, önnek egyébként sincsenek anyagi gondjai - jegyezte meg Racksole.

- Félmillióm van azon kívül, amit öntől fogok kapni a szállóért.

- Úgy hát ön kis híján milliomos lesz! Gratulálok, kedves Mr. Babylon. Kilencszázezer font, frankra átszámítva, nem csekélység!

- Önnek persze a nyomort jelentené - nevetett Babylon. - Egyáltalán, számon tudja ön tartani a vagyonát?

- Öt-hat milliót bizony tévedhetek - felelt Racksole elgondolkodva, s a hangja elárulta, hogy ő maga is szeretne tisztába jönni vagyoni helyzetével.

- Voltak önnek gondjai az életben, Mr. Racksole?

- Még most is vannak. Azért jöttem a lányommal Londonba, hogy kis időre megszabaduljak tőlük.

- Ön hotelek megvételében keresi a megkönnyebbülést?

Racksole vállat vont.

- Nem árt egy kis változatosság a sok vasút után.

- Ön még nem tudja, mit vásárolt!

- Már hogyne tudnám. A világ legelső szállodáját.

- Ez igaz - hagyta helyben Babylon, s az ódon perzsaszőnyegre szegezte tekintetét. - Ennek a szállónak nincs párja sehol a világon. De ön mégis meg fogja bánni a vételt, uram. Bár nincs hozzá semmi közöm, még egyszer mondom, meg fogja bánni!

- Én még soha nem bántam meg semmit.

- Akkor ez lesz az első eset.

- De miért mondja ezt, kedves Mr. Babylon?

- Mert a Grand Hotel Babylon semmi máshoz nem hasonlítható... Ön azt hiszi, hogy aki kézben tud tartani vasutakat, hajókat és gyárakat, az akármivel elboldogul. Csakhogy a Grand Hotel Babylon kivétel. Van itt valami... - és Félix Babylon égnek emelte a kezét.

- Azt akarja mondani, hogy a személyzet meglopja önt?

- Úgy száz fonttal rövidítenek meg hetenként. De nem erről van szó, hanem a vendégekről. A mi vendégeink túlontúl előkelők! Nagykövetek, bankárok, birtokosok és a földkerekség többi hatalmasságai mind hozzám jöttek lakni. London a világ közepe, s Londonnak az én szállodám a közepe. Képzelje csak, megtörtént, hogy egy király és egy özvegy császárné lakott nálam egyszerre.

- Nagy megtiszteltetés, Mr. Babylon. De hol itt a gond?

- Mr. Racksole - fakadt ki az ex-tulajdonos -, hová lett az ön éleslátása, melynek mérhetetlen vagyonát köszönheti? Gondoljon arra, hogy ha egy szállóban együtt vannak a világ nagyjai, akkor onnan az intrikusok és a bűnözők sem hiányozhatnak. Világos ez, mint a nap, ámbár sötét is, mint az éjszaka. Mr. Racksole, nekem fogalmam sincs arról, kik vesznek körül és mi minden történik itt. Ön az imént a személyzetről beszélt. Mondhatom, hivatásuk magaslatán állnak mindannyian. De mi a mellékfoglalkozásuk? A másodszakácsom akár egy udvar ügynöke is lehet. Ki tudja, hogy a pótolhatatlan Miss Spencer nem valamelyik frankfurti cégnek dolgozik-e? Egyszer még Roccóról is kiderülhet valami a roccóságán kívül.

- Annál érdekesebb a dolog - mondta mosolyogva Racksole.

- Sokáig maradtál, papa!

- Csak húsz percig, galambom.

- De két percet mondtál, ha jól emlékszem.

- Meg kellett várnom, míg a rostélyos kisül.

- Nehéz volt elintézned?

- Nehéznek épp nem volt nehéz, de kicsivel többe került, mint gondoltad.

- Ezt meg hogy érted, papa?

- Úgy, hogy meg kellett vennem az egész szállodát. De ne búsulj.

- Elragadó vagy, papa. Még sose kaptam szállodát születésnapomra.

- Legközelebb majd kapsz, kedvesem, de ezt most magamnak vettem. - Racksole gyorsan témát váltott. - Mondd csak, kié a harmadik teríték?

- Egy barátomé, akivel összetalálkoztunk öt perccel ezelőtt. Meghívtam vacsorára, mindjárt jön.