Gaël Faye

Zsakaranda

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Gaël Faye: Jacaranda

Bernard Grasset, Párizs, 2024

Első kiadás

Fordította Balla Katalin

Copyright © Éditions Grasset & Fasquelle, 2024

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Balla Katalin, 2025

Minden jog fenntartva

A szerző köszönetet mond Catherine Nabokovnak, amiért hozzájárult e mű megjelenéséhez

Borítóterv © Favoritbuero, München

Szerzőfotó © JF PAGA

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide a la publication (P.A.P.) Kosztolányi, a bénéficié du soutien de l’Institut français de Hongrie.

Ez a mű a Magyarországi Francia Intézet támogatásával a Kosztolányi Könyvtámogatási Program (P.A.P.) keretében jelent meg.

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-248-8

Umugwanezának,

Isimbinek és Ikerezinek

Stella kirohant a kertbe. Látta, ahogy ledől a földre. A barátja, a gyerekkora, a világa. A machetés férfiak piszkosak voltak, izzadságtól csillogott a testük, elégedettnek látszottak. Stella rémülten felsikoltott, azután térdre rogyott a fűben, lángoló arccal szorította a kezét a hasára.

Azóta kórházban van.

Az orvos a folyosón beszél az anyjával. Poszttraumás stresszt emleget. Az anyja idegesen felnevet. „Ennek a gyereknek nem volt része semmi komolyban, hiányt sem szenvedett, miről beszél, doktor úr?” Az orvos megkérdezi, Stella túlélő-e. Ám a mondat végére érve meglátja a születési dátumot a kórlapján. Huszonegy éves. Az anyja elneveti magát – azzal a tiszta, gyöngyöző nevetéssel, amelyet Stella mindig is úgy szeretett. Összeszedi magát, nem akarja bosszantani az orvost, nyugodtan azt feleli, hogy igen, a szörnyűség után született.

A következő éjszakákon Stella alig hunyja le a szemét. Hosszú zokogások, véget nem érő nyögések, üvöltések zengenek végig az épületen. A szomszéd szobából nyugtalanító mocorgást érzékel. Kaparászást. Nyikorgást, recsegést. Reggel az ápolónő, aki behozza a gyógyszereit, elmondja, hogy a szomszéd beteg egy kortalan, évek óta ide zárt férfi. Nappal egy széken gubbaszt, szemközt az ablakkal. Éjjel a szobája falába kapaszkodva kúszik a földön. Stella nem alszik, élesen, erősen térnek vissza a szorongásai. A mennyezetet bámulja a sötétben, a gyíkok mozgását lesi, a falak mentén osonó svábbogárférfi zaját hallgatja. A kórház éjszakai hajó, összegyűjti az embereket a szakadék mélyéről, az újjáépítési erőfeszítésekben megégetteket, a családi nyomás alatt roskadozókat, a társadalmi konvenciókban kimerülteket, a nagy emberi színjáték dezertőreit. És legfőképp menedéket nyújt az eltompult árnyaknak, akik bocsánatot kérnek, hogy élnek, a bolygó lelkeknek, akik fény nélküli völgyekben járnak, a gyógyíthatatlan kínokkal és rémálmokkal teli, üres kagylóhéjaknak.

Az orvos kezdi elölről a kérdéseit. Szeretné, ha beszélne, meg akarja érteni, mi váltotta ki az állapotát. Stella semmit nem mer mondani. A történet, amelyből érkezett, arra tanította, hogy fojtsa el az érzéseit, nyelje vissza a könnyeit. Az orvos makacskodik, Stella magába zárkózik. A szív titok. Hogyan mondhatná el ennek a férfinak, hogy a fa miatt van? A fája miatt.

A barátja, a gyerekkora, a világa volt.

A zsakarandája.

1.

1994

A háború miatt! Nem tudom, miért feleltem azt, hogy „a háború miatt”, amikor Sophie, aki az iskola vezetősége előtti védelmemet készítette elő, megkérdezte, miért olyan katasztrofálisak az utolsó trimeszterben elért eredményeim.

– A háború? – kérdezett vissza.

– Igen, a háború – ismételtem meg.

Azt csak nem vallhattam be, hogy nem csináltam semmit, hogy csak lazsáltam, álmodoztam és rockzenét hallgattam. Meggyőző magyarázatot kellett találnom, olyat, amelyet lehetetlen ellenőrizni, és ami meghatja a vezetőséget. Hivatkozhattam volna súlyos betegségre, rákra vagy szívelégtelenségre, de ahhoz orvosi igazolást kellett volna csatolnom; mondhattam volna, hogy nemrég elváltak a szüleim, ez azonban a diákok felére igaz volt, mégsem tartotta vissza őket attól, hogy tisztességes jegyeket szerezzenek. Úgyhogy komolyabb gondolkozás nélkül kijelentettem, hogy az anyám országában dúló háború az oka. Hogy tudtam ekkora hazugságot kitalálni?! Mégis, minél többet gondoltam rá, annál hihetőbbnek láttam. A hírekben hetek óta beszéltek a konfliktusról, és döbbenetes, kísérteties képeket mutattak róla. Bár távoli eseményekről volt szó egy ismeretlen országban, akkoriban mindenki nagyjából értette, miről szól a történet. Nagyban játszottam, hozzáköltöttem mindent: a háború rémségeit, anyám fájdalmát, apám rémálmait, azt, hogy mennyire nehéz így koncentrálnom és békésen tanulnom. Sophie könnyes szemmel hallgatott, ebből tudhattam, hogy bevette a hazugságom. A vezetőség előtt olyan remekül képviselte az ügyemet, érzelemtől fűtötten ismételve meg az érveimet, hogy a felzaklatott tanárok úgy döntöttek, kivárnak, és még nem döntenek a sorsomról.

Arra azonban nem számítottam, hogy az iskola behívatja a szüleimet. A saját csapdámba estem. Ott ültem apám és anyám között az igazgatói irodában lehajtott fejjel, és lázasan doboló lábamat bámultam, miközben az osztályfőnököm felolvasta a védőbeszédet. A megbeszélés után még el sem hagytuk az iskolát, apám megalázó módon leteremtett egy csapat derülő diák szeme láttára. A legrosszabb azonban anyám hallgatása volt. Az örökös hallgatása. Végeérhetetlen pillanatokig csak nézett rám. Annyi megvetés tükröződött a tekintetében, hogy a legszívesebben a föld alá süllyedtem volna. Napokig hozzám sem szólt. A következő héten megérkezett a bizonyítványom. Az osztályfőnök csípősen azt írta a megjegyzés rovatba: „Amikor a hazugság felszínre bukkan, a bizalom a mélybe süllyed.” Nem volt meglepetés, osztályt kellett ismételnem.

Ruanda ezen a tavaszon lépett be először az életünkbe. Anyám sosem beszélt róla. Számára 1973-ban kezdődött az élet, akkor, amikor Franciaországba érkezett. Nem emlegette a családját, nem mesélt a gyerekkoráról, egyetlen fényképe sem volt az ott töltött fiatalkorából. Kiskoromban biztos megkérdeztem tőle, hol van az országa, a szülei – a nagyszüleim, akiket nem ismertem. Már nem emlékszem a válaszaira. Anyám múltja zárt ajtó volt. Nem hallgatott ruandai zenét sem, nem főzött helyi ételeket, és nem énekelt nekem altatókat az anyanyelvén. Nem volt az otthonunkban egyetlen egzotikus tárgy sem, és soha nem jöttek látogatóba ruandai ismerősök. A szememben közönséges francia család voltunk. Természetesen anyám a bőre színét nem tudta elrejteni, és rendszeresen előfordult, hogy makacs kérdések, ártatlan vagy tendenciózus utalásokkal teli megjegyzések visszarepítették a távoli országba, melyet nem emlegetett, melyre nem tartott igényt. Sosem vette magára. Már anekdota lett, mennyire nem. Nem emlékszem, hogy valaha is hallottam volna, hogy a helyzetére panaszkodik vagy bármiféle rasszizmust emleget. A legmeglepőbb a minden akcentustól mentes franciatudása volt. Az emberek meglepődtek, gratuláltak neki, amikor megtudták, hogy nem itt született. Az egyetlen hiba, amelyet néha elkövetett, az volt, hogy összekeverte a hímnemet és a nőnemet, vagy amikor fáradt volt, az l-t r-nek ejtette. Apám állította, hogy a bőrszínük különbsége számára sosem volt gond. „A szerelemnek nincs színe”, mondogatta. Büszkén mondta, azt hirdetve, hogy nem is látja anyám színét. Mivel anyám hallgatott a származásáról, szinte el is felejtettem, hogy más ég alatt született és nőtt fel, mint mi. Annyira, hogy amikor azon kaptam, hogy kinyarwanda nyelven telefonál, döbbenten megtorpantam, hallva, hogy folyékonyan beszél egy ismeretlen nyelven. Sosem tudtam meg, kivel beszélt. Amikor megkérdeztem, kitérő választ adott, „régi ismerőst”, vagy „távoli brüsszeli rokont” említett. Kilestem a telefonhívások alatt. A viselkedése, a hangja csengése, a testtartása, még a gesztikulálása is más embernek láttatta, titokzatos aurával ruházta fel, ami mélyen felkavart. Figyeltem ebben az új alakjában, és tünékeny rossz érzés futott át rajtam. Az érzés, hogy semmit sem tudok arról, akivel öröktől fogva élek. A szörnyű érzés, hogy nem ismerem ezt az asszonyt. A saját anyámat.

Ruanda a televízión át érkezett az életembe, amit szertartásosan néztünk vacsoraidőben. Amikor a bemondó először beszélt róla, ösztönösen anyám felé fordultam, izgatottan, szinte örömmel, hogy végre a szülőhazájáról esik szó a híradóban. Ő azonban nem reagált, teljesen belemerült a képernyőn felvonuló képekbe. Az izgalmam láttán apám zavart, lebeszélő pillantást küldött felém. Az adás végén vártam, hogy anyám mond valamit, de hiába. Ugyanez a jelenet ismétlődött szinte minden este. Hónapokon át a halál, az erőszak és a menekülés képeinek magmája hömpölygött a tányérunkra. Az adás elején a bemondó gondosan figyelmeztetett, hogy egyes tartalmak megzavarhatják a nézők nyugalmát. Hallgattunk, a tévére szegeztük a tekintetünket, a villánk megállt a levegőben, szoborrá dermedtünk a távoli barbárság láttán. Azután újra feltűnt a bemondó, és új témát konferált fel. Angyal szállt el felettünk, mielőtt az élet visszatért volna normál kerékvágásába: apám töltött magának egy pohár bort, anyám energikusan megborsozta a krumplipüréjét, én küszködtem a hús felvágásával és a mellbevágó, rettenetes képek elűzésével. Mi úgy nyeltük le a tévénézői érzékenységet, mint egy falat hallgatást. Ettől pedig végül szörnyű hasfájást kaptam.

Látom magam, ahogy órákon át összegömbölyödve fekszem az ágyamon, izzadságban úszik a homlokom, fájó beleimre szorítom a karom, és várom, hogy enyhüljön az égő érzés; látom magam a szobámban késő délután, ahogy egy fokozatosan eltűnő árnyékot bámulok a falon, ahogy az árnyék nő, remeg, átalakul, majd eltűnik a nap mozgásának és az éj beálltának ritmusára; látom magam, ahogy órákon át görnyedek, azzal a megmagyarázhatatlan érzéssel, hogy türelmesnek kell lennem, hogy az élet valami olyanra szán, amiről még nem tudok, és ennek az ismeretlen dolognak az ára a várakozás, a hosszú, békés és szenvedélyes várakozás.

2.

Nagyon vártam a nyári szünetet, a teljes ellazulás időszakát. Minden évben nyugat, az Atlanti-óceán felé indultunk, a hosszú strandok, a kis, pasztellzöld spalettás ház felé a sziget végében. A szüleimmel és az apai nagyszüleimmel töltöttem a szünidőt. Apámnak nem voltak testvérei, az apjának sem, egykék sora voltunk. Ezen a nyáron töltöttem be a tizenkettőt, és mint mindig, felnőttek vettek körül. Nagyapámnak volt egy vitorlása, mellyel reggel kihajóztunk mi, férfiak, hogy makrélát horgásszunk, és felkészüljünk a mennybemenetel napi regattára. Este a kert ciprusai alatt vacsoráztunk, a felnőttek friss rozét ittak, én pedig literszámra citromos szódavizet. Könnyű szellő enyhítette a nyári hőséget. A felfrissülő várost megrészegült nevetés, távoli beszélgetések zaja töltötte be, evőeszközök csilingeltek a szomszédos kertekben, valahol a környéken egy szaxofonos fújta gondosan a „My Favorite Thing”-et John Coltrane-től, a kert végi fal mögül dinamós biciklik csengőhangja hallatszott. A kávé pillanatában, amikor a nappal még elidőzött egy kicsit az asztalnál, megnyugtatott a tudat, hogy a strand nyugati végében, ahol a Bálna-világítótorony magasodik, a borostyán nap lassan elmerül az óceánban, hogy felkeltse a világ másik felét. Pontosan ebben az órában minden július 14-én mi, öten lassan megindultunk a sólepárlók felé, hogy megnézzük a hagyományos tűzijátékot. Azon ritka alkalmak egyike volt ez, amikor a helyi kemping nyaralói és a település polgárcsaládjai keveredtek.

Aznap este a tömeg ellenére sikerült helyet találnunk egy kőrakáson, körülöttünk vidáman lármáztak az izgatott gyerekek. Nagyanyám mocorgott, hátrafordult, bosszúsan méregette a tömeget, mindent megtett, hogy velünk is éreztesse a nemtetszését.

– Micsoda tömeg! Nézzétek! Egész odáig nyúlik.

Akár egy szurikátacsalád, egyszerre fordítottuk arra a fejünket. Nagyapám filozofikusan azt felelte:

– Mit akarsz, Geneviève, nem sírhatod vissza azt az időt, amikor komppal hoztuk át a kocsit. A híddal együtt jár, hogy több az ember a szigeten. Így van ez, ez a fejlődés…

Nagyanyám rögtön elnevette magát, és bohókás hangnemben folytatta:

– Kitör belőled a gyermekét védelmező nyugdíjas mérnök! Tudjuk, hogy büszke vagy a hidadra, drágám. De szerinted fejlődés, hogy mindenhol dugó van?

A gyengédségnek és a csipkelődésnek ez a keveréke huncut és civakodó kamaszokhoz tette hasonlatossá a nagyszüleimet. Mellettük a szüleim fakónak hatottak. Sosem emelték fel a hangjukat, mindig mindenben egyetértettek, a nevelésemtől kezdve a politikáig, abban, melyik műsort nézzék a tévében, és abban, milyen színű fotel a legszebb vasárnap délután az IKEA-ban. Ha pedig nagy ritkán valamin összekülönböztek, halkan és visszafogottan rendezték az ügyet. Mintha attól félve, hogy megtörhetik egy könnyű álom varázsát, vigyáztak volna, hogy a lehető legkisebb hullámokat vessék, és ne okozzanak kellemetlenséget a másiknak. A harmonikus felszín alatt halálosan unalmas volt a házasságuk.

A szüleim reggel óta nyúzottak voltak, és megállás nélkül ásítoztak. Előző este érkeztünk, elcsigázta őket a hétórás út és a dugók a júliusi hőségben. A leárazások miatt anyám az indulás előtti nap késő estig nyitva tartotta a ruhaüzletét, apám pedig, aki banktisztviselő volt, három hónapja túlórát túlórára halmozott az előléptetés érdekében, de úgy tűnt, keserűen megbánta. Én a magam részéről nyugtalan voltam, a nagyszüleim még semmit nem kérdeztek a bizonyítványomról, és reménykedtem, hogy nem a szüleim jelenlétében fogják megtenni. Nagyanyám azonban anyámra volt kíváncsi.

– Igaz is, Venancia, milyen rettenetes, ami a hazájában történik. Úgy értem, a mészárlások. És az a rengeteg ember, aki most az utakon menekül, és belehal a tífuszba vagy a kolerába. Arra gondoltam… vagyis… érdekel, hogyan éli meg ezt az egészet.

Nem tértem magamhoz. Nagyanyám közvetlenül anyámat kérdezi Ruandával kapcsolatban! Sem ő, sem a nagyapám nem tették sosem. Kezdetben, amikor apám bemutatta anyámat a szüleinek, sokkot kaptak. A fiuk és egy afrikai nő! Nem voltak rasszisták, de… nem vágytak fekete menyre. Azután, amikor megértették, hogy komoly a kapcsolat, és nincs helye vitának, összeszedték magukat, és az évek során elfogadták, sőt végül saját lányukként szerették anyámat. Ám nem érdeklődtek a Franciaország előtti élete iránt – talán szeméremből, vagy valószínűleg inkább közönyből. Több százezer halott, több millió menekült, megszámlálhatatlan újságcikk, rengeteg tévériport kellett ahhoz, hogy végre megfogalmazódjon ez a kérdés. Példátlan dolog volt. Éreztem, hogy felgyorsul a pulzusom. Lázasan lestem anyám válaszát.

– Ó, nem tegnap kezdődött, tudják? Régóta folynak a mészárlások. Mondhatjuk, hogy hosszú történet…

– Igen, gondolom. De azért most olyan méreteket ölt… úgy értem… ööö… ez a törzsek közötti háború… Nem tudom megjegyezni, hogy is hívják őket? Tutuk és Sziszik?

– Hutuk és tuszik, Geneviève! – vágta rá nagyapám, szégyenkezve a felesége tapintatlansága miatt. – Három hónapja egyfolytában róluk beszélnek. Nem olyan bonyolult azért. Hutuk és tuszik! És nem törzsek, hanem etnikumok.

– Tényleg, hutuk és tuszik – hagyta jóvá nagyanyám, nem zavartatva magát. – De már azt sem nagyon érteni, kik a jók és kik a gonoszok. És különben is, mekkora barbárság. Machetével… nőket, gyerekeket… elképzelhetetlen…

Nagyanyám zaklatottnak, bizonytalannak, ügyetlennek tűnt, ahogy kétségbeesve kereste a szavakat, hogy kifejezze az érzéseit egy olyan helyzettel kapcsolatban, mely messze túlnőtt rajta.

– Bocsásson meg, kedves Venancia. Nem kellene erről a tragédiáról beszélnem, amikor épp azért vagyunk itt, hogy pihenjünk. De biztosíthatom, hogy sokat gondolok magára mostanában, ahogy hallom ezeket a szörnyűségeket az országáról. Hála az égnek, hogy nincs már ott családja, ha jól emlékszem.

– De, maradt még ott családom – felelte nyugodtan anyám.

Nagyanyám zavarba jött, mintha hibát követett volna el. Elfordította a tekintetét. Elképedve hallottam, hogy anyámnak vannak rokonai Ruandában, és semmi többet nem mond róluk.

– Anya, ne gyötörjük ezzel Venanciát ma este – lépett közbe apám.

– Philippe-nek igaza van – helyeselt nagyapám, mintegy lezárva a témát.

Azután felém fordult.

– És te, Milan, milyen lett a bizonyítványod?

Megmerevedtem, és éreztem, hogy feszültség fut át a szüleimen. Szerencsére megmentett, hogy éppen ebben a pillanatban megszólalt a zene, és fellőtték az első rakétákat. Elhallgattunk, elvarázsolt a látvány. Drámaian erősödött a zene, a durrogásba beleremegett a dobhártyánk, a közönség elragadtatva fel-felkiáltott a pirotechnikai özönvíz láttán. Puskapor szaga keveredett az iszap és a jód kipárolgásaiba. A mocsár felragyogott a folyamatosan változó formájú és intenzitású, színpompás robbanások alatt. Az utolsó fénycsokor alatt apám lángokat vett észre a szemközti rézsűn. A száraz fűbe hulló szikráktól tűz ütött ki. Egyre erősödtek a lángok, ahogy feltámadt a szárazföld felől fújó szél. A helyszínre érkező segítség gyorsan kiterelte a nyaralókat.

Jóval később, az éjszaka közepén keserű füstszagra és a házunktól néhány méterre, a kert kőfala mögött kiabáló tűzoltók hangjára ébredtem. Köhögve felkeltem, hogy becsukjam a résnyire nyitva hagyott ablakot. A szobámból láttam a sólepárlónál magasra csapó lángokat. Szép és félelmetes látvány volt. Akkor pillantottam meg anyámat. A kert közepén állt, mezítláb a fűben, fehér hálóingben, mozdulatlanul, egyedül. Alakja titokzatos árnyként vált ki a lángok rebbenő fényéből.

1994 júliusa volt. Abban a pillanatban, ahogy anyámat figyeltem, amint nekem háttal a lángoló éjszakát nézi, a szülőhazájában véget ért egy népirtás. Semmit sem tudtam róla.