A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jonathan Franzen: Purity

Copyright © 2015 by Jonathan Franzen

All rights reserved

borítófotó ©  Different Kinds Of Armadillos, 1824 (colour litho)

Bridgeman Images/Cultiris

Hungarian translation © Bart István jogutóda, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 297 3

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Előkészítés Tóth Andrea

Ebook Hársfai László

Borítóterv Somogyi Péter

Korrektúra Török Judit

Elisabeth Robinsonnak

…Die stets das Böse will und stets das Gute schafft.

Goethe: Faust

…mely / örökké rosszra tör, s örökké jót mivel.

Jékely Zoltán fordítása

Purity Oaklandben

HÉTFŐ

Jaj, Cicamica, annyira örülök, hogy hallom a hangod – mondta az anyja a telefonba. – Képzeld, kezd megint cserben hagyni a testem. Néha azt kell hinnem, hogy nekem az egész életem másból se áll, mint abból, hogy folyton cserben hagy a testem.

– Hát nem így vagyunk ezzel mindannyian? – mondta a lánya, Pip. Rászokott, hogy mindig ebédidőben hívja fel az anyját. Ez egy kicsit enyhített azon a nyomasztó érzésen, hogy merőben alkalmatlan arra a munkára, amit a Megújuló Megoldásoknál végez, illetve, hogy olyan munkája van, amire igazából senki se lenne alkalmas, vagy hogy ő tulajdonképpen semmiféle munkára sem alkalmas; aztán húsz perc után nyugodtan letehette a kagylót azzal, hogy neki most már vissza kell mennie dolgozni.

– Folyton magától lecsukódik a jobb szemem – magyarázta az anyja. – Olyan, mintha egy kis súly lenne ráakasztva a szemhéjamra, egy olyan kis ólomdarab, mint amilyet a horgászok használnak.

– Most is?

– Jön, meg megy. Arra gondoltam, hogy nem Bell-féle arcbénulásom van-e.

– Nekem sejtelmem sincs róla, hogy mi az a Bell-féle arcbénulás, de biztos vagyok benne, hogy neked nem az van.

– Ha azt se tudod, mi az, Cicamica, akkor miért vagy benne olyan biztos?

– Nem tudom – de talán azért, mert Basedow-kórod és pajzsmirigytúltengésed sem volt, meg melanómád se.

Nem mintha Pip élvezte volna, amikor ugratta az anyját. De a viszonyukat ettől függetlenül is éppen elég erkölcsi kockázat terhelte – ezt a hasznos kifejezést a közgazdaságtani ismeretek órán tanulta az egyetemen. Pip olyan volt az anyja világában, mint egy bank, amely túlságosan is nagy ahhoz, hogy tönkre tudjon menni, vagy mint egy alkalmazott, aki annyira nélkülözhetetlen, hogy nem lehet elbocsátani csupáncsak azért, mert egy kicsit hanyag. Több oaklandi barátnőjének is eléggé problémás szülei voltak, mégis mindennap beszéltek velük, anélkül hogy különösebben a nehezükre esett volna, de csak azért, mert a legproblémásabbnak is voltak erőtartalékai, és nem csak az egyetlen magzatukra hagyatkozhattak. Pip viszont egyetlen gyerek volt.

– Azt hiszem, ma nem megyek be dolgozni – mondta az anyja. – Csak a legnagyobb akaraterővel tudom elviselni azt a munkát, és nem tudom mozgósítani az akaraterőmet, ha közben egy láthatatlan kis horgászólom húzza lefelé a szempillámat.

– Mama, nem jelenthetsz megint beteget. Még július sincs. Mi lesz, ha egyszer tényleg elkapod az influenzát?

– A vevők meg majd mind azt kérdezgetik maguktól, hogyhogy egy ilyen félszemű vénasszony ül itt a pénztárban? El se tudod képzelni, mennyire irigylem tőled azt a kis kuckót, amiben dolgozol. Hogy olyan láthatatlan vagy.

– Ne kezdjünk el most érzelegni az én kuckómról – mondta Pip.

– Látod, ez a legrémesebb az ember testében. Hogy annyira látható.

Pip anyja krónikusan depressziós volt, de ettől eltekintve teljesen épelméjű. Már több mint tíz éve kitartott a pénztárosi állásában a feltoni New Leaf Community Marketben, és ha hajlandó volt beleilleszkedni az anyja gondolkodásmódjába, Pip tudta is követni a szavait minden nehézség nélkül. Az ő irodai kuckója szürke elválasztó falain nem volt más dekoráció, csak egy lökhárító-matrica: LEGALÁBB A KÖRNYEZET ELLENI HÁBORÚ JÓL HALAD. A kolléganői kuckóinak a falai tele voltak fényképekkel és újságkivágásokkal, Pip azonban maga is sokra tartotta a láthatatlanságot. Meg egyébként is fel volt rá készülve, hogy bármikor kirúghatják, ezért úgy gondolta, nem nagyon érdemes berendezkednie.

– Kitaláltad már, hogyan nem akarod megünnepelni a születésnapodat, ami persze tulajdonképpen nem is lesz? – kérdezte az anyjától.

– Őszintén szólva a legszívesebben ágyban maradnék egész nap, és a fejemre húznám a paplant. Születésnap nélkül is nagyon jól tudom, hogy öregszem. A szemhéjam is figyelmeztet rá, ha esetleg nem venném észre.

– Mi lenne, ha sütnék neked egy tortát, aztán együtt megennénk? Mostanában mintha valahogy depressziósabb lennél a szokásosnál.

– Ha téged látlak, sose vagyok depressziós.

– Kár, hogy tablettában nem vagyok kapható. Mondd, hajlandó leszel elfogyasztani, ha cukor helyett sztíviát teszek bele?

– Nem is tudom. Valahogy olyan furcsa szájízem lesz a sztíviától. Az a tapasztalatom, hogy az ízlelőbimbókat nem lehet becsapni.

– A cukornak is van utóíze – mondta Pip, bár tudta, hogy teljesen fölösleges vitába szállnia az anyjával.

– A cukornak kicsit savanyú utóíze van, de az ízlelőbimbók számára ez semmiféle problémát nem jelent, mert be vannak rá programozva, hogy felismerjék a savanyú ízt. Nem kellenek hozzá nekik órák, hogy felismerjenek egy ismeretlen ízt! Én meg pont így jártam, amikor egyszer rászántam magam, hogy megkóstoljak valami sztíviával ízesített italt.

– Csak azt mondom, hogy az a savanykás utóíz is megmarad.

– Igen, de szerintem nagy baj van, ha az ízlelőbimbók még öt órával később is idegen ízt jeleznek. Egyébként, te tudtad, hogy például, ha csak egyszer is kristálymetet szívsz, egy életre tönkreteszed vele az egész agyberendezésedet? Na, hát én pont így vagyok a sztíviával.

– Nem szokásom kristálymetet szívni, ha esetleg erre akartál volna célozni.

– Arra akartam célozni, hogy nem kell torta.

– Jól van, akkor majd keresek valami másféle tortát. Bocsánat, hogy olyasmit említettem, ami neked méreg.

– Egy szóval se mondtam, hogy méreg. Én csak azt mondtam, hogy kicsit olyan furcsa…

– Olyan furcsa lesz tőle a szájad íze.

– Akármilyen tortát hozol, Cicamica, én boldogan meg fogom enni; nem fogok belehalni egy kis cukorba. Nem akartalak ilyen hülyeséggel bosszantani. Ne haragudj, drágám.

Nem lehetett teljes a telefonjuk, amíg kölcsönösen jól fel nem bosszantották egymást. Pip úgy látta, hogy a probléma – az alapbaj, amitől nem tudott megszabadulni, és ami vélhetőleg az oka volt annak is, hogy mindenben olyan tehetetlen volt – abban állt, hogy nagyon szerette az anyját. Sajnálta, együttérzett vele, örült, ha hallotta a hangját, valami terhes és egyáltalában nem szexuális vonzalmat érzett a teste iránt, még azért is aggódott, hogy milyen a szája íze, azt kívánta, bárcsak boldogabb lenne, félt tőle, hogy netán felbosszantja valamivel, vagyis egyszerűen imádta. Hatalmas gránittömb volt az élete közepében, minden mérgének és undokságának a kiváltó oka, miközben az indulatai korántsem csak az anyjára irányultak, hanem főleg az utóbbi időben, önkínzó módon, egyre inkább, erre sokkal alkalmatlanabb tárgyakra. Amikor dühös volt, Pip tulajdonképpen nem is az anyjára haragudott, hanem erre a gránittömbre.

Nyolc- vagy kilencéves volt, amikor először jutott az eszébe megkérdezni, hogy miért mindig csak az ő születésnapját ünneplik meg a kis erdőszéli házukban, melyben laktak, Fenton mellett. Az anyja erre azt felelte, hogy azért, mert neki nincs születésnapja, és mert neki csak Pip születésnapja számít. Pip azonban annyit nyaggatta, hogy végül is ráállt, hogy akkor a nyári nap-éj egyenlőséget ünnepeljék meg egy tortával, és legyen ez az anyja nem létező születésnapja. Ez már akkor felvetette az anyja életkorának a kérdését is, erre azonban az anyja megtagadta a választ, és csak annyit mondott, olyan mosollyal, mintha egy buddhista kóant idézett volna, hogy – elég idős vagyok hozzá, hogy az anyád lehessek.

– De mégis, igazából hány éves vagy?

– Nézd meg a kezemet – mondta az anyja. – Egy kis gyakorlattal a nők kezéről is le lehet olvasni, hogy hány évesek.

És akkor – úgy tűnt, akkor először – Pip megnézte az anyja kezét. A keze fején a bőr nem volt se rózsaszín, se átlátszó, mint az ő kezén. Olyan volt, mintha a csontok és az erek ki akarnának bújni a felszínre; a bőre meg mintha apadó víz lett volna, amely alól kibukkannak a kikötő mederformái. Bár a haja vastag szálú volt, és nagyon hosszú, helyenként hervadt, szürke pászmák csíkozták, a nyakán pedig olyan volt a bőr, mint egy túlérett barack héja. Aznap éjjel Pip álmatlanul feküdt az ágyában, mert az járt a fejében, lehet, hogy az anyja nemsokára meg fog halni. Akkor sejlett föl először előtte az a gránittömb.

Azóta már hőn kívánta, bárcsak lenne egy férfi az anyja életében, vagy tulajdonképpen akárki más, aki szereti. Több jelöltje is volt az évek során erre a szerepre, például a közvetlen szomszédjuk, Linda, aki szintén gyermekét egyedül nevelő anya volt, és szintén szanszkritül tanult, vagy Ernie, a New Leaf hentese, aki szintén vega volt, meg Vanessa Tong, a gyermekorvos, aki annyira megszerette Pip anyját, hogy megpróbálta rávenni, járjon el vele madárlesre, továbbá Sandy, a bozontos szakállú ezermester, aki a legkisebb javítanivalót is elvállalta, ha közben az ősi pueblo indiánok életformájáról értekezhetett. Ezek a jólelkű San Lorenzo-völgyi emberek mind meglátták Pip anyjában azt, amit Pip maga is, amikor tizenéves lett, és amire büszke volt: valami szavakkal le nem írható emberi nagyságot. Nem kell feltétlenül verseket írni ahhoz, hogy az ember költő legyen, és nem kell dolgokat alkotni ahhoz, hogy valaki művész legyen. Művészet volt már csak az anyja lelkiereje önmagában is – csak épp láthatatlan. Nekik soha nem volt televíziójuk, de számítógép se tehette be a lábát a házba, amíg Pip be nem töltötte a tizenkettőt; az anyja számára a hírek legfőbb forrása a Santa Cruz-i Sentinel volt, amit azért a kis mindennapi élvezetért járatott, hogy felháborodhasson a világ dolgain. Ez önmagában még nem lett volna nagyon szokatlan a Völgyben. Gond inkább abból származott, hogy Pip anyjából is szinte sugárzott valami szelíd hit abban, hogy ő rendkívüli lény, de legalábbis úgy viselkedett, mintha valaha régen ő valaki nagy és fontos személy lett volna, még a Pip előtti időkben, amikről egyébként egyáltalában nem volt hajlandó beszélni. Nem is annyira megsértődött, mint inkább megalázva érezte magát, ha Linda, a szomszédasszony képes volt azt a bamba fiát, Damiant, az ő páratlan és tökéletes Pipjéhez hasonlítani. Úgy gondolta, hogy a hentes összeomlana, ha megmondaná neki, hogy ő hússzagúnak érzi, még zuhanyozás után is; mindig kínszenvedés volt a számára, hogy valahogyan elhárítsa Vanessa Tong meghívásait, ahelyett hogy inkább bevallotta volna neki, ő fél a madaraktól; és valahányszor Sony terepjáró pickupja megállt a kocsibehajtójuknál, Pipet küldte ajtót nyitni, ő meg a hátsó ajtón át kiszökött az erdőbe. Csakis Pip miatt engedhette meg magának azt a fényűzést, hogy ilyen lehetetlenül finnyás legyen. És ki is nyilvánította minden lehető úton s módon: nála kizárólag Pip üti meg a mértéket, és ő nem is szeret senki mást.

Mindez azonban, amikor kamaszodni kezdett, természetesen nagyon kínos lett Pip számára. De akkor már annyira elege lett az anyjából, és annyit gyötörte, hogy közben észre se vette, hogy neki magának milyen károkat okoz az anyja életidegensége. Például, nem volt senki, aki figyelmeztette volna, hogy ha valami hasznosat akar csinálni az életben, akkor valószínűleg nem nagyon szerencsés dolog százharmincezer dolláros diákhitellel kilépni az egyetem kapuján. Senki sem figyelmeztette, hogy az állásinterjún a Megújuló Megoldásoknál nem annyira arra kellett volna figyelnie, amikor Igor, a Fogyasztói Szolgálat vezetője azzal kecsegtette, hogy szerinte már az első évben legalább „harminc-negyvenezer dollár” lesz a jutaléka, hanem inkább arra, hogy alapfizetésként viszont csak huszonegyezer dollárt ajánl neki, aminthogy azt se mondta meg neki senki, hogy egy olyan rátermett üzletkötő, mint Igor, alkalmasint ahhoz is nagyon ért, hogyan lehet szar állásokat rásózni gyanútlan huszonegy éves lányokra.

– Ami a hétvégét illeti – mondta Pip, és közben megkeményedett a hangja. – Figyelmeztetlek, hogy valami olyasmiről szeretnék beszélni veled, amiről tudom, hogy nem szívesen beszélsz.

Az anyja egy kis kacajjal válaszolt, amit lefegyverzően kedvesnek szánt, s amivel mintegy azt kívánta jelezni, hogy ő teljesen védtelen. – Csak egyvalami van, amiről nem szívesen beszélek veled.

– Én pedig pontosan arról akarok beszélni veled. Csak azért, hogy ne mondhasd, hogy nem szóltam előre.

Az anyja erre nem mondott semmit. Odalenn, Fentonban most már biztosan felszállt a köd, ami mindennap újra meg újra elszomorította az anyját, mert ilyenkor kitárult a világ, ő pedig nem kívánt a részévé válni. A reggeli szürkület biztonságában jobban érvényesült az akarata. Mostanra azonban már kisütött a nap, zöldes fényben, aranylón süt át az apró tűleveleken, a nyári hőség beszivárog a szúnyoghálós ablakokon, és ráborul a nagy ágyra, amit magányra vágyó tinédzserkorában Pip lefoglalt magának, anyját egy díványra száműzve a nagyszobába, míg csak el nem ment az egyetemre, mikor is az anyja visszafoglalhatta. Valószínűleg most is ott fekszik abban az ágyban, és az akaraterejét gyakorolja. Ez esetben megint nem fog szólni egy árva szót sem, amíg valaki nem szól hozzá; addig majd csak lélegzik.

– Ne vedd sértésnek – mondta Pip. – Nem megyek sehova. De pénzre van szükségem, neked pedig nincs pénzed, ahogy nekem sincs, és nekem csak egy forrás jut az eszembe, ahonnan szerezhetnék. Egyetlen ember van a világon, aki legalább elvileg az adósom. Úgyhogy igenis beszélni fogunk róla.

– Cicamica – mondta az anyja szomorúan –, te is tudod, hogy én erről nem fogok beszélni. Nagyon sajnálom, hogy nincs pénzed, de ez nem olyasmi, ami azon múlik, hogy én akarok-e vagy nem akarok beszélni. Hanem azon, hogy tudok-e vagy nem tudok. Én pedig erről egyszerűen nem tudok beszélni, úgyhogy valami mást kell majd kitalálnunk.

Pip a homlokát ráncolta. Néha-néha úgy érezte, meg kell próbálnia lazítani egy kicsit a körülmények kényszerzubbonyán, amit már két éve viselt, hogy lássa, nem enged-e egy kicsit a szorítása. Ám minden alkalommal kénytelen volt megállapítani, hogy pontosan ugyanolyan szoros, mint azelőtt. Még mindig százharmincezerrel tartozik, és még mindig ő az anyja egyetlen vigasza. Szinte bámulatos volt, hogy rögvest rácsapódott a csapda ajtaja, abban a szent pillanatban, ahogy véget ért az a négyévi szabad élet az egyetemen; csak azért nem lett tőle depressziós, mert nem engedhette meg magának.

– Oké, akkor most leteszem – mondta a telefonba. – Te meg szedd össze magad, és menj be dolgozni. A szemed pedig valószínűleg azért csukódik le folyton, mert nem alszol eleget. Velem is előfordul néha, ha nem vagyok kialudva.

– Tényleg? – kérdezte az anyja felélénkülve. – Te is így vagy vele?

Bár tudta, hogy ezzel meghosszabbítja a beszélgetést, ami valószínűleg azzal jár majd, hogy kénytelen lesz kitérni az örökletes betegségek témájára is, továbbá nagyokat füllenteni, mégis úgy döntött, jobb lesz, ha az anyja inkább az álmatlanság miatt aggodalmaskodik, semmint a Bell-féle arcbénulás miatt, már csak azért is, mert Pip már évek óta magyarázta neki, teljesen hiába, hogy léteznek álmatlanság elleni orvosságok, amiket bevehetne. A végeredmény mindenesetre az lett, hogy amikor 1.22-kor Igor bekukkantott Pip kuckójába, ő még mindig a telefonon lógott.

– Ne haragudj, Mama, de most már tényleg le kell tennem – mondta, és letette a kagylót.

Igor szó nélkül nézte Pipet. Igor szőke, orosz fiatalember volt, simogatnivalón szakállas, felháborítón jóképű, Pip pedig el se tudta képzelni, mi másért nem rúgta még ki őt, mint hogy bizonyára szívesen eljátszott a gondolattal, hogy esetleg meg fogja baszni, Pip mindazonáltal biztos volt benne, hogy amennyiben csakugyan arra kerülne a sor, ő pillanatok alatt megsemmisülne szégyenében, mert Igor nemcsak nagyon csinos fiú volt, de nemkülönben csinos fizetést is húzott, míg neki egyebe sem volt, csak problémái. És biztosra vette, hogy ezt Igor is tudja.

– Bocsánatot kérek– mondta Pip. – Bocsánat, hogy hét perccel kifutottam az ebédidőből. Valami kis egészségügyi problémája van az anyukámnak. – Ezen egy kicsit elgondolkodott. – Tudja, mit? Ezt most inkább felejtse el. Nem kérek bocsánatot. Mi esélyem van rá, hogy bármely adott hétperces időtávon belül valaha is pozitív választ kapjak magától?

– Olyan szigorúan néztem magára? – kérdezte Igor, verdeső szempillákkal.

– Egyáltalán minek dugja be ide a fejét? Miért bámul rám?

– Arra gondoltam, hogy talán lenne kedve egy kicsit barkochbázni.

– Nem annyira.

– Maga megpróbálja kitalálni, hogy mit akarok magától, én pedig csak igennel vagy nemmel válaszolok. Csak egy kis ártalmatlan igennel vagy nemmel.

– Azt akarja, hogy bepereljem szexuális zaklatásért?

Igor felnevetett; láthatólag élvezte a helyzetet. – Tehát a válasz „nem”. Már csak tizenkilenc kérdése van.

– Nem tréfálok, komolyan be fogom perelni. Van egy jogász barátnőm, aki szerint már az is elég hozzá, ha valaki olyan légkört teremt.

– Ez nem kérdés.

– Hogyan értessem meg magával, hogy ez nekem mennyire kellemetlen?

– Csak eldöntendő kérdéseket szabad feltenni.

– Te jóisten! Hagyjon már békén.

– Beszéljünk inkább a májusi teljesítményéről?

– Hagyjon békén! Máris veszem a telefont, és tárcsázok.

Amikor Igor elment, Pip megnyitotta a számítógépén a tárcsázási listáját, undorral végigfuttatta rajta a szemét, aztán újra bezárta. A Megújuló Megoldásoknál eltöltött huszonkét hónapból csak négyben sikerült utolsó előttinek és nem utolsónak lennie azon a táblán, amelyen a munkatársak „sikerpontjait” vezették. Talán nem véletlenül, az is körülbelül ugyanilyen gyakorisággal fordult elő vele, hogy ha a tükörbe nézett, egy csinos fiatal nőt látott, nem pedig olyasvalakit, aki, ha nem ő maga lett volna az, esetleg csinosnak minősülhetett volna, de mivel ő volt az, mégsem volt csinos. Kétségkívül örökölte az anyja bizonyos vonásait, de igazából csak a fiúkkal szerzett tapasztalataira hagyatkozhatott. Sok fiú akadt, aki határozottan vonzódott hozzá, a többségük azonban aztán azzal a benyomással távozott, hogy valószínűleg valami tévedés áldozata lett. Igor is most már második éve próbálta kiismerni magát rajta. Folyton ugyanolyan szemmel méregette, ahogy Pip szokta magát a tükörben: – Pedig tegnap még olyan kis csinos volt, most meg…

Pip még az egyetemen hallotta valakitől – olyan volt az agya, mint egy statikusan feltöltött léggömb, amin megtapad minden mellette ellebegő gondolatfoszlány –, hogy a civilizáció netovábbja, ha valaki azzal tölti a vasárnap délelőttöt, hogy a New York Times egy valódi, nyomtatott példányát olvasgatja egy kávézóban. Mindenesetre ez a szertartás megrögzött szokásává lett, és bárhonnan származott is az eredeti gondolat, csakugyan ilyenkor érezte magát a legcivilizáltabbnak. Bármilyen későig kimaradt is szombaton, vasárnap reggel pontban 8-kor megvette a Timest, elsétált vele Peet Kávézójába, rendelt egy lekváros-vajas zsömlét, hozzá egy dupla kapucsínót, helyet foglalt a kedvenc asztalánál, a sarokban, és néhány órára boldogan magába feledkezett.

Még az előző télen feltűnt neki a kávézóban egy kedves arcú, sovány fiú, aki láthatólag ugyanazt a vasárnapi szertartást követte, mint ő. Alig telt el néhány hét, és Pip már ahelyett, hogy a híreket olvasta volna, inkább azon morfondírozott magában, vajon milyennek láthatta őt a fiú újságolvasás közben, mígnem végül is nyilvánvalóvá vált, hogy vagy keres magának egy másik kávézót, vagy szóba elegyedik a fiúval. Aztán, amikor legközelebb összetalálkozott a pillantásuk, Pip megkockáztatott egy hívogatásszerű biccentést, mely azonban olyan esetlenre és mesterkéltre sikerült, hogy maga is meghökkent rajta, amikor azonnal bevált. A fiú rögtön odament hozzá, és nagy merészen azzal a javaslattal állt elő, hogy mivel mindketten ugyanabban az időpontban vannak itt minden héten, esetleg megosztozhatnának az újságon, miáltal megmenthetnének egy fát.

– És mi van, ha mind a ketten ugyanazt a mellékletet akarjuk olvasni? – kérdezte Pip némileg ellenségesen.

– Te régebben jársz ide, mint én – mondta a fiú –, úgyhogy a tiéd az elsőbbség. – Aztán elmondta, hogy a szülei, akik a texasi College Stationben laknak, képesek két példányban járatni a vasárnapi Timest, hogy ne vesszenek össze a mellékleteken, amit ő felháborító pazarlásnak tart.

Pip, mint az a kutya, amelyik csak a nevét tudja, és azonkívül még legfeljebb öt szót ismer az emberek nyelvéből, mindebből kizárólag azt hallotta ki, hogy a fiú egy normális, kétszülős családból származik, és hogy a szüleinek a bőre alatt is pénz van. – De nekem ez az egyetlen olyan dolog az egész héten, amin senkivel sem kell megosztoznom – mondta Pip.

– Bocsánatot kérek – mondta a fiú visszakozva. – Csak úgy láttam, mintha mondani akarnál valamit.

Pip nem tudta, hogyan ne viselkedjen utálatosan a vele egykorú fiúkkal, akik érdeklődést mutattak iránta. Ennek részben az volt az oka, hogy az egyetlen ember a világon, akiben megbízott, az anyja volt. Középiskolai és egyetemi tapasztalataiból azt már megtanulta, hogy minél kedvesebb egy fiú, annál jobban fog fájni mindkettejüknek, amikor majd a fiú rájön, hogy ő egyáltalában nem olyan, mint amilyennek a kedvességéből gondolta, hanem csak egy nagy rakás szerencsétlenség. Azt viszont még nem tanulta meg, hogyan hárítsa el, ha valaki kedves akar lenni hozzá. A nem kedves fiúk ezt persze rögtön megérezték rajta, és ki is használták. Vagyis se a kedves fiúkban, se a nem kedves fiúkban nem lehetett megbízni, ő pedig ráadásul nem is igen tudta megállapítani, hogy ki kedves és ki nem, csak az után, hogy már ágyba bújt velük.

– Talán egyszer máskor is együtt kávézhatnánk – mondta a fiúnak. – Egyszer nem vasárnap reggel.

– Hát persze – mondta a fiú tétován.

– Mert most, hogy szóba elegyedtünk egymással, tulajdonképpen már nem kell folyton egymás felé tekingetnünk, hanem ki-ki nyugodtan olvashatja a saját újságját, mint a szüleink.

– Mellesleg Jason vagyok.

– Én meg Pip. És most, hogy már egymás nevét is tudjuk, főleg nem kell ezentúl folyton egymást bámulnunk. Én is nyugodtan gondolhatom magamban, hogy na, megjött Jason, és te is egyszerűen csak megállapíthatod, ja, persze, Pip is itt van.

A fiú ezen jót nevetett. Kiderült róla, hogy matematikusi diplomát szerzett a Stanfordon, és olyan állása van, amilyenről egy matematikus általában csak álmodhat, ugyanis egy alapítványnál volt alkalmazásban, amely az amerikaiak számolókészségének fejlesztésével foglalkozott, közben pedig egy tankönyvön dolgozott, amelyről azt remélte, hogy forradalmasítani fogja a statisztika oktatását. Két randevú után Pip eléggé megkedvelte ahhoz, hogy úgy gondolja, a legjobb lesz, ha mihamarabb lefekszik vele, mielőtt még valamelyikük megbántódik. Ha túlságosan sokáig vár, Jason valószínűleg rájön, hogy az ő élete másból se áll, csak adósságokból és kötelezettségekből, és akkor nyilván menekülőre fogja majd a dolgot. Vagy ő lesz kénytelen közölni vele, hogy mély érzelmek fűzik egy idősebb férfihoz, aki nemcsak hogy nem hisz a pénzben – sem a konkrét amerikai fizetőeszközben, sem annak birtoklásában –, de azonkívül még házas is.

Minthogy nem akart teljesen elzárkózónak mutatkozni, elmesélte Jasonnek, hogy szabad idejében a nukleáris leszerelésért küzdő mozgalomban végez önkéntes „munkát”, kiderült azonban, hogy Jason erről annyival többet tud, mint ő, holott ez az ő mozgalma volt, hogy ettől Pip egy kicsit durcás lett. Szerencsére Jason nagyon bőbeszédű fiú volt, lelkes híve Philip K. Dicknek, a Totál szívásnak, a tengeri vidráknak és a pumáknak, valamint az alkalmazott matematikának, és főleg a statisztikatanítás geometriai módszerének, amit egyébként olyan jól elmagyarázott, hogy még Pip is majdnem megértette. Amikor harmadszor találkoztak, egy kínaiban, ahol ő kénytelen volt úgy tenni, mintha nem lenne éhes, mert a Megújuló Megoldásoktól kapott fizetését még nem írták jóvá a bankszámláján, Pip rájött, hogy keresztúthoz érkezett: vagy megkockáztatja, hogy barátságot köt Jasonnel, vagy inkább a futó kaland biztonságát választja.

A vendéglő előtt, a Telegraph Avenue esti csöndjében, a leszálló ködben átkarolta Jasont, aki mohón viszonozta az ölelést. Érezte, hogy korog a gyomra, ahogy odasimult a fiúhoz; nagyon remélte, hogy Jason nem hallja.

– Hozzád menjünk? – súgta a fiú fülébe.

Jason azt felelte, hogy sajnos nem lehet, mert itt van nála látogatóban az egyik nővére.

Arra a szóra, hogy nővér, Pipnek elszorult a szíve az ellenszenvtől. Minthogy neki nem voltak testvérei, önkéntelenül is zokon vette a mások által támasztott igényeket vagy felkínált segítséget; tulajdonképpen egyszerűen a normális családi összetartozást, az örökül kapott bensőségességet.

– Jó, akkor menjünk hozzám – mondta kissé bosszúsan. Annyira haragudott Jason nővérére, amiért kitúrta őt a fiú hálószobájából (és bizonyos értelemben a szívéből is, holott oda nem is kívánkozott különösképpen), és közben annyira ideges lett a saját helyzetétől, mialatt kéz a kézben végigsétáltak a Telegraph Avenue-n, hogy már a kapuban álltak, amikor észbe kapott, hogy oda sem mehetnek.

– Jaj – mondta. – Megtennéd, hogy vársz itt egy percig, amíg én elintézek valamit?

– Hát persze – mondta Jason.

Pip hálásan megcsókolta Jasont, aztán tíz percig nyalták-falták egymást a kapuban, és Pip teljesen elmerült az élvezetben, hogy egy tiszta és tehetséges fiú csókolgatja, míg hangosan meg nem kordult a gyomra, ami aztán kizökkentette a hangulatából.

– Csak egy perc, oké? – mondta.

– Te éhes vagy?

– Nem! Csak most hirtelen elfogott valami kis éhség. A vendéglőben még egyáltalában nem voltam éhes.

Bedugta a kulcsot a zárba, és bement a házba. A nappaliban skizofrén lakótársa, Dreyfuss nézett egy kosárlabdameccset Ramónnal, a fogyatékos lakótársával egy lomtalanításból származó tévén, amihez a digitális konvertert az utcán csencselte a harmadik lakótárs, Stephen, akibe Pip többé-kevésbé szerelmes volt. Dreyfuss teste, mely mértéktelenül felpüffedt az orvosságoktól, amiket mostanáig rendesen beszedegetett, teljesen kitöltött egy mély és szintén lomtalanításból származó fotelt.

– Pip, Pip – kiáltott fel Ramón. – Mondd, mit fogsz most csinálni? Azt mondtad, segíteni fogsz nekem a szótanulásban. Nem lehetne most?

Pip az ajkára tette az ujját, mire Ramón a szája elé kapta a kezét.

– Világos – mondta Dreyfuss halkan. – Pip nem akarja, hogy valaki megtudja, hogy itt van. De vajon miért? Lehet, hogy azért, mert a német kémek itt vannak a konyhában? A kémet persze nem szó szerint értem, de talán nem egészen helytelenül használom, tekintve, hogy az oaklandi Nukleáris Leszerelési Tanulmányi Csoportnak legalább harmincöt tagja van, akik között Pip és Stephen korántsem a legjelentéktelenebbek, a ház pedig, melyet a németek kiszemeltek maguknak és amelybe a maguk jellegzetesen német tolakodó modorával most már egy hete beköltöztek, történetesen a miénk. Ittlétük eléggé különös tény, amin talán érdemes elgondolkodni.

– No de, Dreyfuss – mondta suttogva Pip, és közelebb lépett hozzá, hogy ne kelljen felemelnie a hangját.

Dreyfuss békésen összekulcsolta a hasán virsliujjait, és folytatta a monológját, melyet Ramónhoz intézett, aki sosem unta meg hallgatni. – Lehetséges volna, hogy Pip nem akar beszélni a német kémekkel? Esetleg ma este kiváltképp nem? Mivel ma este hazahozott magával egy fiatalembert, akivel az imént mintegy tizenöt percig oszkuláltak a kapuban?

– Te vagy a kém – suttogta Pip dühösen. – Utálom, ha kémkedsz utánam.

– Utálja, ha nem kerülik el a figyelmemet bizonyos dolgok, melyek minden értelmes embernek szemet szúrnának – magyarázta Dreyfuss Ramónnak. – Pedig, ha valaki észrevesz valami olyasmit, ami nyilvánvaló, Ramón, az még nem kémkedés. És könnyen lehet, hogy ezek a németek se tesznek ennél többet. Valójában az indíték teszi a kémet, Pip, és ebben a vonatkozásban… – Piphez fordult. – Ebben a vonatkozásban pedig én azt ajánlanám neked, hogy tedd fel magadnak a kérdést, vajon mit csinálnak valójában ezek a kotnyeles németek a házunkban?

– Ugye, nem hagytad abba az orvosságok szedését? – kérdezte suttogva Pip.

– Oszkuláltak. Tessék, Ramón, itt van neked egy jó kis szó, amit megtanulhatsz.

– De mit jelent?

– Azt jelenti, hogy smacizni. Ajkakat összeérinteni. Csókot csenni.

– Pip, segítesz nekem szavakat tanulni?

– Azt hiszem, kedves barátom, Pipnek ma estére más tervei vannak.

– Nem, drágám, most nem – suttogta Pip Ramónnak, majd Dreyfusshoz fordult. – A németek azért vannak itt, mert meghívtuk őket, és mert nálunk van hely. De másrészt igazad van, és nem örülnék, ha elmondanád nekik, hogy itt vagyok.

– Mit gondolsz, Ramón? – kérdezte Dreyfuss. – Segítsünk Pipnek? Holott ő nem segít neked a szótanulásban.

– Az ég szerelmére. Segíts neki te. Neked van olyan hatalmas szókincsed.

Dreyfuss újra Pip felé fordult, és mereven rászegezte a tekintetét; a szemében semmi érzelem nem tükröződött. Mintha az orvosságok abban ugyan meggátolták volna, hogy kirohanjon az utcára, és lekaszabolja a járókelőket, de a szemében azért ott volt a kard. Stephen megnyugtatta Pipet, hogy Dreyfuss mindenkire ugyanúgy néz, ő azonban meg volt róla győződve, hogy ha Dreyfuss egyszer abbahagyja az orvosságok szedését, akkor ő lesz az első, akit le fog kaszabolni, mert benne fogja látni minden baj okozóját, az ellene irányuló összeesküvés fejét; mi több, arról is meg volt győződve, hogy Dreyfuss egy kicsit átlát az ő alakoskodásán.

– Undorítók ezek a németek, és hogy kémkednek utánunk – mondta Dreyfuss Pipnek. – Ha beteszik a lábukat egy házba, mindjárt azt nézik, hogyan foglalhatnák el.

– Ezek békeaktivisták, Dreyfuss. És nem akarják meghódítani a világot, már legalább hetven éve.

– Azt akarom, hogy te meg Stephen küldjétek el őket.

– Oké! El lesznek küldve. De nem most. Majd holnap.

– Nem szeretjük a németeket, ugye, Ramón?

– Azt szeretjük, ha csak mi, öten vagyunk, mint egy család – mondta Ramón.

– Hát… család éppenséggel nem vagyunk. Mindenkinek megvan a saját családja, nem igaz, Pip?

Dreyfuss megint Pip szemébe nézett, jelentőségteljesen és mindentudón, de minden emberi melegség nélkül – vagy talán csak a vágy hiányzott belőle? Lehet, hogy minden férfi ilyen szívtelenül nézne rá, ha közben nem gondolnának a szexre? Odament Ramónhoz, és a csapott vállára tette a kezét. – Ramón, drágám, ma este nem érek rá – mondta. – De holnap egész este itthon leszek, oké?

– Oké – mondta Ramón teljes meggyőződéssel.

Visszasietett a bejárati ajtóhoz, és beengedte Jasont, aki az ökölbe szorított ujjait fújogatta. Ahogy elhaladtak a nappali ajtaja előtt, Ramón megint a szája elé kapta a kezét a titoktartás jeléül, miközben Dreyfuss rendíthetetlenül nézte tovább a kosárlabdát. Jason számára rengeteg látnivaló volt a házban, amit Pip mind nem akart volna megmutatni neki, ráadásul Dreyfussnak és Ramónnak is szaga volt, Dreyfussnak élesztőszaga, Ramónnak meg húgyszaga, amihez ő már hozzászokott, ellentétben a látogatókkal. Sietve, lábujjhegyen indult meg a lépcsőn felfelé, remélve, hogy ebből majd Jason megérti, hogy azt várja tőle, siessen, és ne üssön lármát. Az első emeleten, egy csukott ajtó mögül ismerős kádenciák szűrődtek ki: Stephen és a felesége hibáztatták egymást valamiért.

Belépve második emeleti kis szobájába, Jasont egyenesen a padlón heverő matrachoz vezette, a villanyt meg sem gyújtva, mert nem akarta, hogy Jason lássa, mennyire szegény. Rettenetesen szegény volt, de a lepedők tiszták voltak: dúskált a tisztaságban. Amikor egy évvel ezelőtt beköltözött ide, lespriccelte fertőtlenítővel és felsúrolta a padló és az ablakpárkány minden körömfeketényi darabját, aztán amikor egerek bukkantak fel, és Stephentől megtudta, hogy egerek ellen acélgyapotot kell tömködni minden kicsi résbe, újra felsúrolta az egész padlót. Most viszont, miután Jason csontos válláról lehúzkodta a garbót, és hagyta magát levetkőztetni, majd átestek néhány élvezetes előjátékon, Pipnek az eszébe ötlött, hogy az óvszere a kis piperetáskájában van, amit a földszinti fürdőszobában hagyott, amikor elment otthonról, mert a szokásos fürdőszobáját elfoglalták a németek, egyszeriben a tisztaságmániája is hátránnyá változott. Megpuszilta Jason szépen körülmetélt merevedését, és odasúgta neki, hogy – csak egy pillanat, mindjárt visszajövök –, és azzal fogta a fürdőköpenyét, amit már csak a lépcsőn kötött meg magán, amikor is egyúttal észbe kapott, hogy egyetlen szó magyarázatot sem adott a fiúnak arra, hogy hová megy.

– A fene egye meg – mondta, és megtorpant a lépcsőn. Jason viselkedésében semmi sem utalt promiszkuitásra, neki pedig volt még tartalékban egy sürgősségi tablettára szóló érvényes receptje, és abban a pillanatban úgy érezte, hogy a szex az egyetlen dolog az életben, amihez elég jól ért; a testét mindazonáltal feltétlenül meg kellett próbálnia tisztán tartani. Egy kis önsajnálat fogta el, és úgy érezte, hogy csak neki jár ennyi kényelmetlenséggel a szex; hogy ő pont olyan, mint egy finom hal, ami azonban csupa apró szálka. A háta mögött, a házastársak hálószobájában Stephen felesége épp a szemforgató erkölcsi fölényről szónokolt emelt hangon.

– Én inkább a szemforgatást választom – vágott közbe Stephen –, ha az alternatíva valami nagy, átfogó terv, ami négymilliárd embert dönt nyomorúságba.

– Éppen ez ennek a szemforgató erkölcsösségnek a lényege! – károgott a felesége.

Stephen hangja olyan vágyakozást ébresztett Pipben, ami sokkal hevesebb volt annál, amit Jason váltott ki belőle, és gyorsan meg is állapította, hogy őróla igazán nem mondható el, hogy a szemforgató erkölcsi fölény vétkében leledzene – sokkal inkább azt lehetne a szemére vetni, hogy hiányzik belőle az erkölcsi önbecsülés, hiszen az a férfi, akire tulajdonképpen vágyik, egyáltalában nem azonos azzal, akivel épp most készül lefeküdni. Lábujjhegyen lement a földszintre, kikerülte a bontásból származó építőanyagokat, amik az előszobában voltak felhalmozva. Meghallotta, hogy a konyhában a német nő, Annagret beszél németül. Pip gyorsan beugrott a fürdőszobába, fürdőköpenye zsebébe gyűrte a háromdarabos óvszercsomagot, aztán kilesett az ajtón, majd gyorsan vissza is húzódott, mert Annagret közben már a konyhaajtóban állt.

Annagret igazi fekete szemű szépség volt, és lágy, kedves hangja, mintegy cáfolata Pip előítéletének, hogy a német nyelv csúnya, a németek pedig kék szeműek. Annagret és a fiúja, Martin, különféle amerikai nyomornegyedekben töltötték a vakációjukat, állítólag azért, hogy az általuk alapított és a házfoglalók jogait védő szervezetet népszerűsítsék, és hogy kapcsolatokat építsenek ki nukleáris leszerelést követelő amerikai mozgalmakkal, de úgy tűnt, a leginkább azért, hogy optimista gettógraffitik előtt fényképezkedjenek. Az előző kedd este, a ház közös vacsoráján, amin óhatatlanul részt vett Pip is, mivel aznap este rajta volt a főzés sora, Stephen felesége csúnyán összekapott Annagrettel az izraeli atomfegyverkezési programon. Stephen felesége az a fajta nő volt, aki más nők szépségét személyes sértésnek vette (az a körülmény, hogy Pip ellen nem volt kifogása, sőt még anyáskodott is fölötte, mintegy alátámasztotta azt a nem épp hízelgő véleményt, amit Pip a maga megjelenéséről alkotott magának), Annagret természetes kedvessége pedig, amit inkább kiemelt, semmint hogy lerontott volna a hóbortos hajviselete meg a szemöldökében viselt számos kis pirszing, éppenséggel annyira felbosszantotta, hogy dühében mindenféle nyilvánvaló valótlanságot összehordott Izraelről. Mivel a fegyverkezési témakörben az izraeli atomprogramot Pip történetesen csakugyan alaposan ismerte, ugyanis épp nem sokkal azelőtt készített róla jelentést a Tanulmányi Csoport számára, továbbá azért is, mert igencsak féltékeny volt Stephen feleségére, egyből kivágott egy ötperces kiselőadást, melyben meggyőzően bizonyította, hogy Izrael igenis rendelkezik atomfegyverrel.

Eléggé nevetséges módon Annagret ettől teljesen odavolt. Kijelentette, hogy „teljesen le van nyűgözve” Piptől, és félrevonva a többiektől, átment vele a nappaliba, ahol leültek a díványra, és hosszan elbeszélgettek mindenféle lányos dolgokról. Volt abban valami ellenállhatatlan, hogy Annagret ennyire kedves hozzá, és amikor szóba hozta a híres internetes haramiát, Andreas Wolfot, akit személyesen ismert, sőt azt is mondta, hogy szerinte Pip pontosan az a fajta fiatal, akire Wolf Napvilág Projektjének szüksége van, és mindjárt rá is akarta beszélni Pipet, hogy hagyja ott azt a szörnyű munkahelyét, ahol csak kizsákmányolják, és pályázza meg a Napvilág Projekt által hirdetett fizetett gyakornoki állások valamelyikét, amihez csak ki kell töltenie egy kérdőívet, amit majd Annagret elhoz neki, mielőtt még elutazik, Pip annyira megtisztelve érezte magát – attól, hogy szükség van rá –, hogy megígérte neki, ki fogja tölteni a kérdőívet. Akkor már negyedik órája egyfolytában valami kannás bort iszogatott.

Másnap reggel, kijózanodva, már bánta, hogy ilyen ígéretet tett. Andreas Wolf és a Projekt akkor épp Dél-Amerikából fejtette ki tevékenységét, mert Európában és Amerikában letartóztatási parancs volt érvényben ellene, hackelés és kémkedés vádjával, viszont nyilván szó sem lehetett róla, hogy Pip otthagyja az anyját, és leköltözzön Dél-Amerikába. Azonkívül, bár voltak barátai, akik hősnek tartották Wolfot, neki voltak bizonyos fenntartásai Wolf eszméi iránt, aki szerint a titkosság eleve elnyomás, míg a transzparencia maga a szabadság, ugyanis neki nem voltak semmiféle szilárd politikai nézetei; a leginkább csak együtt sodródott Stephennel, és a politikával is csak úgy volt, mint a fitnesszel, hogy néha bele-belekapott. Továbbá abból a lelkesedésből, amivel Annagret beszélt róla, az a benyomása támadt, hogy ez a Napvilág Projekt talán valami szekta lehet. És közben azt is biztosra vette, hogy ha kitöltené a kérdőívet, mindjárt kiderülne, hogy ő korántsem olyan okos és tájékozott, mint amilyennek abból az Izraelről szóló ötperces kiselőadásból tűnhetett. Úgyhogy azóta kerülte is a németeket, egészen ma reggelig, amikor éppen elmenőben, hogy megosztozzon Jasonnel a vasárnapi Timeson, talált egy üzenetet Annagrettől, ami olyan megbántott hangon íródott, hogy válaszolt rá, és Annagret ajtaja előtt hagyta a cetlit, amin az állt, hogy majd este beszélnek.

Most pedig, miközben a gyomra folyamatosan jelzett, hogy üres, Pip arra várt, hogy a német szófolyamban valami végre arra utaljon, hogy Annagret már nem áll ott, a konyhaajtóban. Közben kétszer is, mint egy kutya, amikor kihallgatja az emberek beszédét, majdnem biztos volt benne, hogy a saját nevét hallotta a szózuhatagban. Ha ép eszénél lett volna, egyszerűen bemasírozik a konyhába, és közli, hogy egy fiú vár rá a szobájában, ezért most nem tudja kitölteni a kérdőívet, aztán faképnél hagyja Annagretet. Pip azonban farkaséhes volt, és a szex is kezdett mindinkább elméleti eshetőségnek tűnni csupán.

Aztán végre lépéseket hallott, meg egy székláb csikordulását a konyha kövén. Azonnal kiugrott a fürdőszobaajtón, de a köntöse széle beleakadt valamibe. Egy szögbe, amely az előszobában tárolt bontási faanyag egyik deszkájából állt ki. Miközben, ahogy megpróbált eltáncolni a leomló deszkarakás elől, már hallotta is maga mögött Annagret hangját.

– Pip? Pip, már három napja kereslek!

Amikor megfordult, azt látta, hogy Annagret jön feléje az előszobában.

– Helló, ne haragudj – mondta kapkodva, és közben visszarakosgatta a leesett deszkákat –, de most nem lehet. Van nálam egy… Holnap nem lesz jó?

– Nem – mondta Annagret mosolyogva –, most gyere. Ahogy megígérted.

– Öhöm. – Pip megpróbált felállítani magában valami fontossági sorrendet, de ebben sosem volt jó. A kukoricapehely és a tej is ott volt a konyhában, ahol a németek. Másrészt talán nem is ártana, ha enne valamit, mielőtt visszamegy Jasonhöz. Nem lehet, hogy energikusabb lesz és eredményesebb, ha eszik előtte egy kis kukoricapelyhet? – Jó, csak előbb felugrok a szobámba egy pillanatra – mondta. – Csak egy perc az egész, oké? Isten bizony mindjárt itt leszek.

– Nem, nem, Pip. Gyere, most rögtön. Csak egypár perc lesz, tíz perc alatt megleszünk vele. Nagyon fogod élvezni, majd meglátod. Csak egy űrlapot kell kitölteni. Gyere. Egész este terád vártunk. Gyere, töltsd ki most, mindjárt, ja?

A gyönyörű Annagret hívogatón nézett rá. Pip most már kezdte érteni, mi baja volt Dreyfussnak a németekkel, ugyanakkor megkönnyebbülést is érzett, hogy engedelmeskedhet valakinek. Ráadásul olyan sok idő eltelt már, amióta lejött, hogy kellemetlen lett volna most visszamenni, és még egy kis türelmet kérni Jasontől, miközben az élete annyira tele volt már mindenféle kellemetlenségekkel, hogy lehetőleg igyekezett a lehető legtovább elodázni a velük való szembenézést, még akkor is, ha emiatt valószínűleg még sokkal kellemetlenebb volt szembenézni velük, amikor ez végül is elkerülhetetlenné vált.

– Drága Pip – mondta Annagret, és megsimogatta Pip haját, aki már ott ült a konyhaasztalnál egy nagy tál kukoricapelyhet kanalazva, és egyáltalában nem volt olyan hangulatban, hogy örült volna, hogy a haját simogatják. – Köszönöm szépen, hogy ezt megteszed a kedvemért.

– Jól van, csak siessünk, oké?

– Hát persze. Majd meglátod. Csak egy űrlapról van szó. Annyira magamra emlékeztetsz, amikor én voltam annyi idős, mint te most, és életcélt kerestem magamnak.

Pipnek nem nagyon tetszett ez a tónus. – Oké – mondta. – Ne haragudj, hogy ilyesmit kérdezek, de ez a Napvilág Projekt nem valamiféle szekta véletlenül?

– Szekta? – nevetett fel az asztal végén ülő Martin borostásan és a fején palesztin kafijjával. – Mint a Jehova tanúi?

– Ist doch Quatsch, du – mondta Annagret némi indulattal a hangjában. – Also wirklich.

– Hogyan? – kérdezte Pip.

– Csak azt mondtam neki, hogy hülyeséget beszél. A Projekt pont a fordítottja egy szektának. Az őszinteség, az igazság, a transzparencia, a szabadság a lényege. Ezért gyűlölik annyira a kormányok.

– Csak nagyon karizzmatikus vezetője van – mondta Martin.

– Karizmatikus? – kérdezte Pip.

– Igen, karizmatikus. Bocsánat a kiejtésemért. Andreas Wolf naggyon karizmatikus. Ez úgy hangzik, mint egy nyelvkönyvi példamondat. Mit jelent az, hogy „karizmatikus”? A válasz: „Andreas Wolf nagyon karizmatikus.” Mivel ez a mondat egyből magától értetődővé teszi a szó jelentését. Andreas Wolf önmaga a szó definíciója.

A jelek szerint Martin ugratta Annagretet, amit Annagret láthatólag rosszul tűrt; Pip ebből arra következtetett, hogy Annagret valamikor a múltban Andreas Wolf szeretője lehetett. Annagret legalább tíz évvel idősebb volt Pipnél, talán tizenöttel is. Néhány papírlapot vett elő egy nagyon európaias, félig átlátszó műanyag dossziéból; a lapok kissé hosszabbak és keskenyebbek voltak, mint az amerikai írólapok.

– Te olyan toborzóféle vagy? – kérdezte Pip. – A kérdőívvel utazol?

– Igen, megvan rá a felhatalmazásom – mondta Annagret. – Vagy ez nem is jó szó rá, mert mi elvetünk minden hatalmat. Másokkal együtt én is a csoport érdekében dolgozom.

– Ezért vagytok most itt, Amerikában? Ez egy toborzó körút?

– Annagret nagyon sokoldalú – mondta Martin olyan mosollyal, amiben csodálat keveredett csipkelődéssel.

Annagret rászólt, hogy most hagyjon békét neki és Pipnek, Martin pedig erre irányt vett a nappali felé, mivel nyilván továbbra is boldog tudatlanságban volt afelől, hogy Dreyfuss egyáltalában nem kedveli őt. Pip megragadta az alkalmat, hogy kiszórjon magának még egy adag kukoricapelyhet; legalább az étkezés napirendi pont letudva.

– Mi nagyon jól megvagyunk Martinnal, leszámítva a féltékenykedését – magyarázta Annagret.

– Mire féltékeny, vagy kire? – kérdezte Pip evés közben. – Andreas Wolfra?

Annagret a fejét rázta. – Hosszú ideig nagyon közeli kapcsolatban voltam Andreas Wolffal, de még évekkel azelőtt, hogy megismerkedtem volna Martinnal.

– Akkor még nagyon fiatal lehettél.

– Martin a barátnőimre féltékeny. Egy német férfi számára, ha mégolyan rendes is, nincs nagyobb fenyegetés, mint az, hogy nők szoros barátságba kerülnek egymással a háta mögött. Ezen úgy felháborodik, mintha valami merénylet lenne a világ rendje ellen. Mintha kilesnénk a titkait, és ezzel megfosztanánk a hatalmától, vagy mintha rá már többet nem is lenne szükségünk. Te is találkoztál már ezzel?

– Én inkább az szoktam lenni, aki féltékenykedik.

– Martin azért olyan féltékeny az internetre, mert én főleg a hálón tartom a kapcsolatot a barátnőimmel. Rengeteg barátnőm van, akivel személyesen nem is találkoztam még – pedig igazi jóbarátaim. De ott van az e-mail, a közösségi média, a fórumok. Tudom, hogy Martin néha pornót szokott nézni, nincsenek titkaink egymás előtt, és ha nem tenné, valószínűleg ő lenne az egyetlen férfi Németországban, aki nem nézi – szerintem az internetes pornót egyenesen a német férfiaknak találták ki, mert a német férfiak szeretnek egyedül lenni, szeretik kézben tartani a dolgokat, és közben kiélni a hatalmi vágyfantáziáikat. Persze Martin azt mondja, hogy ő csak azért nézi, mert nekem meg olyan sok internetes barátnőm van.

– Ami persze lehet, hogy csak a pornó női formája – mondta Pip.

– De nem az. Te csak azért gondolod, mert még fiatal vagy, és még nem vagy annyira rászorulva a barátnőkre.

– Szóval te is szoktál arra gondolni, hogy esetleg lányokkal is lehetne?

– Németországban most férfiakkal és nőkkel is egyformán szörnyű – mondta Annagret, ami azonban valamiképp azt jelentette, hogy nem.

– Azt hiszem, tulajdonképpen csak azt akartam mondani, hogy az internetben az a jó, hogy a távolból is kielégíthetjük a vágyainkat. Akár férfi az ember, akár nő.

– De a nők valóban ki is elégíthetik a barátság iránti vágyukat az interneten, és nem csak képzelődnek. És mert pontosan érti, hogy milyen erő van az internetben, és hogy milyen sokat jelent a nőknek, Martin Andreasra is féltékeny – de az internet miatt, és nem azért, mert régen jóban voltam vele.

– Ezt értem. De ha Andreas olyan karizmatikus vezető, akkor hatalma is van, amitől pedig az én szememben ugyanolyan, mint amilyen teszerinted az összes többi férfi.

Annagret a fejét rázta. – Andreasban az a fantasztikus, hogy pontosan tudja, milyen óriási igazság van az internetben. És mire tanít minket az internet? Arra, hogy a társadalomban valójában minden a nők és nem a férfiak körül forog. A férfiak mind nők képeit nézegetik, a nők meg más nőkkel kommunikálnak.

– Ne felejtsd el, hogy léteznek melegvideók meg vicces kutya-macska videók is – mondta Pip. – Akkor most kitölthetjük azt a kérdőívet? Van fönn, a szobámban egy fiú, aki rám vár, azért is vagyok csak fürdőköpenyben, ami alatt semmi sincs rajtam, mielőtt még rákérdeznél.

– Most? A szobádban? – kérdezte Annagret rémülten.

– Azt hittem, gyorsan lezavarjuk ezt a kérdőívet.

– Nem tud a fiú visszajönni máskor?

– Azt inkább szeretném elkerülni.

– Akkor meg mondd meg neki, hogy csak pár percre van szükséged, legfeljebb tíz percre, és hogy egy barátnőd vár. És legalább most az egyszer nem neked lesz okod féltékenynek lenni.

És miközben ezt mondta, Annagret rákacsintott Pipre, akire ez nagy hatással volt, mert neki nem nagyon ment a kacsingatás, már csak azért sem, mert a kacsintás ellentétes volt a szarkazmussal.

– Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha most elintéznél.

Annagret megnyugtatta, hogy ez a kérdőív nem tesz különbséget jó vagy rossz válasz közt, amit Pip nehezen tudott elképzelni, mert mi értelme az egésznek, ha egyszer nincs rossz válasz? Annagret szépsége azonban megnyugtató volt. Ahogy ott ült vele szemközt a konyhaasztalnál, az volt az érzése, hogy állásinterjún van, aminek az a tétje, hogy felveszik-e Annagretnek.

– A következő képességek közül melyikkel szeretne a leginkább rendelkezni? – olvasta Annagret. – Repülés, láthatatlanság, gondolatolvasás, vagy hogy önmagán kívül mindenki más számára meg tudja állítani az idő múlását.

– Gondolatolvasás – felelte Pip.

– Ez jó válasz, bár itt nincs jó vagy rossz válasz.

Annagret olyan melegen mosolygott rá, hogy Pip szinte lubickolt benne. Még mindig siratta az egyetemet, ahol olyan jól megfelelt mindig, amikor teszteket kellett megoldani.

– Indokolja meg a választását – olvasta Annagret.

– Mert nem bízom meg az emberekben – mondta Pip. – Még az anyukámnak is vannak olyan dolgai, pedig benne igazán megbízom, amiket nem mond el nekem, közte tényleg fontos dolgokat se, és jó lenne, ha ezeket megtudhatnám anélkül, hogy neki el kellene mondania nekem ezeket a dolgokat. Akkor megtudhatnám, amit tudni akarok, és neki se lenne kellemetlen. És mindenki mással is úgy vagyok, szó szerint mindenkivel, hogy sosem vagyok benne biztos, mit gondolnak rólam, és azt hiszem, általában nem tudom kitalálni, hogy mi lehet az. Vagyis jó lenne, ha bekukkanthatnék a fejükbe, csak egy-két pillanatra, mondjuk, hogy tudjam, minden rendben van-e – hogy tudjam, nem valami rémes dolgot gondolnak-e rólam, miközben nekem erről fogalmam sincs –, és akkor nyugodtan megbízhatnék bennük. De egyáltalában nem élnék vissza vele. Csak éppen nagyon nehéz úgy élni, hogy az ember soha nem bízik meg senkiben. És nagyon nehéz kitalálnom, hogy mit akarnak tőlem. Ami nagyon fárasztó.

– Pip, te fantasztikusan jókat mondasz. A többi kérdést már szinte el is hagyhatjuk.

– Igazán? – kérdezte Pip, szomorú mosollyal az arcán. – Látod, én meg közben most is azon töprengek, hogy miért mondod te nekem ezt. Mert lehet, hogy csak azért, hogy ne hagyjam abba a kérdőívet. Mellesleg már azt se nagyon értem, miért olyan fontos neked, hogy kitöltsem.

– Bennem megbízhatsz. Hidd el, csak azért, mert teljesen le vagyok nyűgözve tőled.

– Igen, de látod, ennek sincs semmi értelme, mert én egyáltalában nem vagyok lenyűgöző, és egyáltalában nem vagyok olyan nagyon tájékozott az atomfegyverek terén, csak véletlenül éppen az izraeli helyzetet ismerem. És egyáltalában nem bízom meg benned. Nem bízom benned. Senkiben sem bízom. – Pip arca kezdett kivörösödni. – Most már tényleg fel kell mennem. Bánt, hogy magára hagytam azt a fiút.

Ebből Annagret megérthette volna, hogy el kell engednie Pipet, vagy legalább szabadkoznia illenék, amiért tovább tartóztatja, Annagret azonban (lehet, hogy ez is amolyan német dolog volt?) nem értette meg a célzást. – Végig kell mennünk a kérdőíven – mondta. – Ez csak egy kérdőív, de végig kell mennünk rajta. – Megsimogatta Pip kezét. – Most már gyorsan végzünk majd.

Pip kissé eltűnődött rajta, vajon miért ér hozzá Annagret újra meg újra.

– Egyre-másra eltünedeznek a barátaid. Nem válaszolnak az e-mailekre, nem jelentkeznek a Facebookon, és nem veszik fel a telefont. Felhívod a munkahelyüket, ahol azt mondják, nem jöttek be dolgozni. Felhívod a szüleiket, akik azt mondják, ők is nagyon aggódnak. Elmész a rendőrségre, ahol azt mondják, hogy már nyomoztak az ügyben, és a barátaiddal minden rendben van, csak épp más városba költöztek. Lassan az összes barátod eltűnik. Mit csinálsz ebben a helyzetben? Vársz, amíg te magad is eltűnsz, hogy aztán kideríthesd, hogy mi történt a barátaiddal? Megpróbálsz nyomozni utánuk? Vagy elmenekülsz?

– Csak az én barátaim tűnnek el? – kérdezte Pip. – Miközben az utcák továbbra is tele vannak velem egykorú emberekkel, akik nem a barátaim?

– Igen.

– Őszintén szólva, ha ilyesmi történnék velem, én azt hiszem, elmennék egy pszichiáterhez.

– De mi van, ha a pszichiáter is felhívja a rendőrséget, ahol megmondják neki, hogy minden pontosan úgy van, ahogy te mondtad.

– Akkor végre újra lenne egy barátom – a pszichiáter.

– De aztán a pszichiáter is eltűnik.

– Ez egy teljesen őrült forgatókönyv. Olyan, mintha Dreyfuss fejéből pattant volna ki.

– Vársz, nyomozol vagy elmenekülsz?

– Vagy öngyilkos leszek. Mi van, ha öngyilkos leszek?

– Nekem minden válasz megfelel.

– Valószínűleg visszaköltöznék az anyukámhoz. Őt egy pillanatra se veszteném el szem elől. De ha valahogy mégis eltűnik, valószínűleg öngyilkos lennék, mert akkor már világos lenne, hogy aki kapcsolatba kerül velem, az rosszul jár.

– Nagyon jó – mondta Annagret, és megint mosolygott.

– Micsoda?

– Nagyon jól csinálod, Pip. – Átnyúlt az asztal fölött, és a két tenyere, a két meleg tenyere közé fogta Pip arcát.

– Vagyis az a jó válasz, hogy öngyilkos lennék?

Annagret visszahúzta a kezét. – Nincs jó vagy rossz válasz.

– Akkor mindjárt nem is olyan jó érzés, hogy jól csinálom.

– Mi az a felsoroltak közül, amit engedély nélkül is megtettél? Betörtem valaki e-mail-fiókjába, elolvastam valaki telefonüzeneteit, átkutattam valaki számítógépét, elolvastam valaki naplóját, elolvastam valaki bizalmas iratait, kihallgattam mások beszélgetését, amikor a telefon véletlenül odakapcsolt, megtévesztéssel információkat gyűjtöttem valakiről, fülemet a falra vagy az ajtóra tapasztva kihallgattam egy beszélgetést és más efféle.

Pip a homlokát ráncolta. – Szabad esetleg kihagyni egy kérdést?

– Bennem megbízhatsz. – Annagret újra a kezére tette a kezét. – Jobb lenne, ha válaszolnál.

Pip egy kicsit habozott, aztán mindent bevallott. – Az anyám minden iratát elolvastam. Ha lenne naplója, azt is elolvastam volna, de nincs neki. Ha lenne e-mailje, oda is betörtem volna. Átböngésztem minden internetes adatbázist, ami csak az eszembe jutott. Utólag kicsit bánt is a dolog, de az anyám nem hajlandó elárulni, hogy ki volt az apám, és azt se, hogy hol születtem egyáltalán, de még az igazi nevemet se akarja megmondani. Azt mondja, azért, hogy megvédjen, de szerintem a veszély csak az ő fejében létezik.

– Pedig ezek olyan dolgok, amiket tudnod kellene – mondta Annagret komoly arccal.

– Tudom.

– Minden jogod megvan hozzá.

– Tudom.

– És azt is tudod, hogy a Napvilág Projekt hozzásegíthet, hogy megtudd ezeket a dolgokat?

Pipnek zakatolni kezdett a szíve, részben azért is, mert ez eddig még fel se merült benne, és most ez a kilátás megrémítette, de főleg azért, mert megérezte, hogy a csábítás gépezete magasabb fokozatba kapcsolt, amihez képest Annagret finom érintése csak előjáték volt. Elhúzta a kezét, és idegesen átkarolta magát.

– Én azt hittem, hogy a Projekt csak vállalati és nemzetbiztonsági titkokkal foglalkozik.

– Persze. De nagyon sok eszköz áll a rendelkezésükre.

– Szóval egyszerűen csak ír nekik az ember, hogy milyen információra van szüksége?

Annagret a fejét rázta. – A Projekt nem nyomozóiroda.

– De ha jelentkezem gyakornoknak?

– Az már mindjárt más.

– Hát, ez nagyon érdekes.

– Érdemes rajta elgondolkodni, nem igaz?

– Hát, igen.

– Valahol külföldön vagy – olvasta Annagret –, és egy éjjel a rendőrség letartóztat a szállodai szobádban mint kémet, holott te nem kémkedtél. Bevisznek a rendőrségre. Egyetlen telefonhívást engedélyeznek csak, amit azonban le fognak hallgatni. Figyelmeztetnek, hogy az is kémgyanús lesz, akit felhívsz. Kinek telefonálsz?

– Stephennek – mondta Pip.

Csalódottság futott át Annagret arcán. – Ennek a Stephennek? Aki itt van?

– Igen. Talán baj?

– Bocsáss meg, de azt hittem, azt fogod mondani, hogy anyádnak. Eddig minden második válaszodba belevetted. Ő az egyetlen, akiben megbízol.

– Igen, de inkább csak mélyebb értelemben – mondta Pip. – Egyrészt beleőrülne az aggodalomba, másrészt meg sejtelme sincs róla, hogyan működik a világ, és azt se tudná, kit hívjon fel, hogy segítsen rajtam. Stephen meg pontosan tudná, hogy kit kell felhívni.

– Nekem úgy tűnik, hogy egy kicsit gyenge.

– Kicsoda?

– Stephen. Ráadásul az a zsarnokoskodó nő a felesége, aki mindig olyan haragos.

– Igen, tudom. Nagyon szerencsétlen házasságban él… nekem elhiheted.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy bele vagy esve? – kérdezte Annagret meghökkenve.

– És mi van, ha igen?

– Eddig még egy szóval se mondtad. Mindent elmondunk egymásnak, mint a pszichiáter díványán, te meg épp ezt elhallgattad.

– Te se mondtad el, hogy te meg azelőtt Andreas Wolffal dugtál!

– Az más. Andreas közéleti ember. Óvatosnak kell lennem. És különben is, az már nagyon régen volt.

– De úgy beszélsz róla, mintha csak füttyentenie kellene, és te bármikor folytatnád.

– Pip – mondta Annagret, megragadva Pip kezét. – Ne civakodjunk. Én nem tudtam, hogy neked milyen érzelmeid vannak Stephen iránt. Ne haragudj.

De a seb, amit a gyenge ütött rajta, ettől csak még jobban fájt, és közben megdöbbenve jött rá, hogy máris mennyi személyes adatot kiadott ennek a nőnek, aki olyan magabiztos volt a szépségében, hogy úgy érezte, semmivel sem árthatna neki. Pip, akinek semmi oka nem volt rá, hogy ilyen magabiztos legyen, elkapta a kezét és felállt, csörömpölve a mosogatóba dobta a tálat, amelyből a kukoricapelyhet ette. – Én most fölmegyek…

– Már csak hat kérdés van hátra…

– …mert teljesen nyilvánvaló, hogy nem fogok Dél-Amerikába menni, tebenned pedig semennyire se bízom meg, egy egészen kicsikét se, úgyhogy te meg a maszturbáló pasid fogjátok a cuccotokat, menjetek le Los Angelesbe, dekkoljatok valaki más házában, és töltesd ki a kérdőívedet mással, aki olyan valakibe van belezúgva, aki erősebb, mint Stephen. Nem akarlak többet itt látni titeket a házunkban, és a többiek se. Ha csak egy kis tisztelet is lenne benned, akkor észrevetted volna, hogy ahhoz sincs semmi kedvem, hogy most itt legyek veled.

– Pip, kérlek, várj egy kicsit. Én annyira sajnálom… – Annagreten látszott, hogy valóban vigasztalhatatlan. – Jó, akkor hagyjuk a többi kérdést…

– Én meg azt hittem, hogy végig kell menni a kérdéseken. Hogy muszáj. Úristen, hogy én milyen hülye vagyok!

– Dehogyis. Szerintem te nagyon okos lány vagy. Fantasztikus vagy. Csak talán egy kicsit túlságosan a férfiak körül forog az életed.

Pip döbbenten nézett maga elé ettől az újabb sértéstől.

– Lehet, hogy egy nő barátságára lenne szükséged, aki kicsit idősebb nálad, de azelőtt pont olyan volt, mint te.

– Te sosem voltál olyan, mint én – mondta Pip.

– De igen. Ülj le, kérlek szépen. Beszélj velem.

Annagret hangja olyan selymes és egyben olyan parancsoló volt, és ez a legutóbbi sértés olyan megalázó fényben tüntette fel azt, hogy Jason ott van, fönn a szobájában, hogy Pip kis híján engedelmeskedett neki. De ha egyszer elfogta a bizalmatlanság valaki iránt, attól fogva a közelségét sem bírta elviselni. Kirohant az előszobába, de még hallotta, hogy a konyhában valaki elhúz egy széket, meg hogy valaki utánakiabál.

Az első emeleten megállt, hogy kifújja magát. Stephen gyenge volna? És hogy ő túlságosan sokat foglalkozik a férfiakkal? Pedig olyan jólesik. És olyan jól érzem magam utána.

Stephen ajtaja mögött már elcsitult a családi csetepaté. Pip csöndben közelebb lopakodott, kissé távolabbra húzódott a lentről felszűrődő kosárlabdahangoktól, és fülelt. Hallotta, hogy megnyikordul egy matrac rugója, aztán egy félreismerhetetlen, nyöszörgő sóhajt hallott, és megértette, hogy Annagretnek igaza van, hogy Stephen tényleg gyenge. Gyenge. Másrészt mi van abban, ha egy férj meg egy feleség szerelmeskedik? De attól, hogy hallotta, és maga elé képzelte, miközben ő ki volt zárva belőle, olyan rosszkedve lett, hogy csak egyféleképp vigasztalódhatott.

Kettesével vette a lépcsőfokokat, mintha azzal jóvátehette volna, hogy egy félórát távol volt, ha most lefarag ebből öt másodpercet. Az ajtó előtt megtorpant, hogy félénk, bocsánatkérő arcot öltsön. Ezerszer kipróbálta már ezt az arcot az anyján, és mindig bevált. Aztán résnyire kinyitotta az ajtót, és bekukkantott – ezzel az ábrázattal.

Odabenn égett a villany, és Jason felöltözve, az ágy szélén, elmélyülten pötyögtetett valamit az okostelefonján.

– Nagyon haragszol rám? – kérdezte Pip.

Jason csak a fejét rázta. – Csak épp a nővéremnek megígértem, hogy tizenegyre otthon leszek.

A nővér szó említésétől kissé megfakult a bocsánatkérés Pip arcán, de Jason úgyis másfelé nézett. Odament hozzá, és megérintette. – De még nincs tizenegy, ugye?

– Tizenegy húsz van.

Fejét a vállára fektette, és hátulról átkarolta. Érezte az izmai mozgását, ahogy a gombokat nyomogatta. – Ne haragudj – mondta. – Nem tudom elmagyarázni, hogy mi történt. Úgy értem, el tudnám, de nem akarom.

– Nem kell, hogy elmagyarázd. Anélkül is tudom.

– Mit tudsz?

– Semmit. Ne is törődj vele.

– De mégis. Mit tudsz?

Jason félbehagyta az írást, és a padlót bámulta. – Nem mintha én olyan nagyon normális lennék. De viszonylag…

– Én meg szeretnék normálisan lefeküdni veled. Nem lehetne? Fél órád sincs rá? Nem hívhatnád fel a nővéredet, hogy egy kicsit késni fogsz?

– Nézd, Pip… – Jason összehúzta a szemöldökét. – Mellesleg neked ez az igazi neved?

– Én így hívom magamat.

– Ha így hívlak, valahogy az az érzésem, mintha nem is veled beszélnék. Nem tudom… „Pip.” „Pip.” Nem úgy hangzik… Nem is tudom.

Közben teljesen eltűnt az arcáról a bocsánatkérés, és le is vette a kezét a fiúról. Tudta, hogy most uralkodnia kellene magán, de nem tudott. Csak a hangját fogta vissza egy kicsit.

– Oké – mondta. – Szóval nem tetszik a nevem. És mi az, ami még nem tetszik rajtam?

– Hagyjuk ezt. Ne tegyél úgy, mintha nem te hagytál volna itt várni egy órát. Több mint egy órát!

– Pontosan. Mialatt a nővéred meg terád várt.

A nővéred kimondása olyan volt, mint égő gyufát dobni egy gázzal telt sütőbe, holott amúgy is ezzel a robbanóeleggyel magában járkált a világban. Mintha lángnyelv csapott volna ki belőle.

– Na, jól van – mondta Pip, vadul dobogó szívvel –, most már akár mindent elmondhatsz, ami nem tetszik bennem, mivel baszni most már nyilvánvalón úgyse fogunk, bár azt azért még megköszönném, ha egy kicsit segítenél megértenem, hogy mi az, ami abnormális bennem.

– Most mi van? – fortyant fel Jason. – Akár itt is hagyhattalak volna.

Ez a fölényes, méltatlankodó hang lángra lobbantotta benne azt a nagyobb és diffúzabb gázkészletet is, azt a gyúlékony politikai vegyüléket, amely az anyjából szüremkedett belé, meg bizonyos egyetemi oktatók és „botrányos” filmek révén, de még Annagret hatására is, annak az igazságtalanságnak az érzését, amit az egyik professzora a férfi-nő kapcsolatok anizotrópiájának nevezett, ami a fiúknak megengedi, hogy célirányos vágyaikat az érzelmek nyelvezetébe burkolják, míg a lányok mindig a saját kockázatukra mennek bele a fiúk szexuális játékaiba, de ha úgy tesznek, mint a fiúk, akkor nagyon ráfizetnek, ha meg nem, akkor áldozattá válnak.

– Érdekes, akkor semmi kifogásod sem volt ellenem, amikor a farkad a számban volt – mondta Pip.

– Nem én akartam, és nem is volt ott sokáig.

– Nem, mert le kellett szaladnom egy kotonért, hogy belém dughasd a farkadat.

– Szóval, most már mindenről én tehetek.

A vörös ködön át Pip pillantása Jason okostelefonjára esett.

– Hé! – kiáltott fel Jason.

Pip felugrott, és a szoba túlsó végébe futott a telefonnal.

– Hé! Ez nem ér! – kiáltotta Jason, és Pip után vetette magát.

– Dehogyisnem!

– Ez akkor se ér. Hé… hé… Ne csináld ezt!

Pip befészkelte magát a szoba egyetlen bútordarabja, egy gyerekíróasztal alá, a fal felé fordult, és a lábát nekivetette egy asztallábnak. Jason megpróbálta kihúzni a fürdőköntös övénél fogva, de meg se tudta moccantani, ennél erőszakosabb meg nyilván nem akart lenni. – Micsoda kis szörnyeteg vagy! – mondta. – Most mit csinálsz?

Pip reszkető ujjakkal megérintette a telefon képernyőjét.

– Bazmeg-bazmeg-bazmeg – mondta Jason, miközben fel-alá járkált Pip mögött. – Most mit csinálsz?

Pip a képernyőt simogatta, és egyszer csak feljött egy párbeszéd.

Pip oldalt dőlt, letette a telefont a padlóra, és ellökte magától Jason felé. Amilyen hirtelen fellobbant, olyan gyorsan ki is égett a haragja, és csak szomorú hamu maradt utána.

– Csak vannak barátaim, akik így szoktak beszélni – mondta Jason. – De nem kell komolyan venni.

– Kérlek, most menj el – mondta Pip halkan.

– Kezdjük elölről, jó? Nem lehetne újrabootolni a rendszert? Szeretnék bocsánatot kérni.

Pip vállára tette a kezét, de Pip elhúzódott tőle. Jason elvette a kezét.

– Oké, nézd, beszéljünk holnap, rendben? – kérdezte. – Úgy látszik, ma mind a kettőnknek rossz napja van.

– Kérlek, most már menj el.