Tutsek Anna

Cilike férjhez megy

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

I. Száz korona.

II. Mindenkit érhet baleset.

III. Levélírás közben.

IV. A csipkeblúz.

V. A korzón.

VI. A napernyő titka.

VII. A megsült kalap.

VIII. A báli cipő.

IX. Cilike kávét főz.

X. Marci, a kis malac.

XI. Balesetek láncolata.

XII. Cilike hozománya.

XIII. Tűz és víz.

XIV. Műkedvelői előadás.

XV. Hóförgeteg nyáron.

XVI. Kalodában.

XVII. Cilike, a kacsák, meg a kotló.

XVIII. Egy levél hatása.

XIX. Takarékosság.

XX. Cilike nagytakarítást rendez.

XXI. Cilike látogatásokat tesz.

XXII. Cilike fagylaltot eszik.

XXIII. Az esküvő.

I.
Száz korona.

A családi tanács határozata ellen nem volt fellebbezés. Elhatározták, hogy a Cilike esküvőjét el kell halasztani, mert a kis lány még nem eléggé érett a férjhezmenésre.

Akivel minduntalan annyi baleset történik, azt nem lehet elengedni olyan messze útra, idegenbe, hogy megkezdje a felelősségteljes asszonyi életet, ahol a szelesség, gondatlanság bizony-bizony már súlyosabb következményekkel jár…

Mert például ha Cilike szeleburdiságból leejt a kezéből egy tál süteményt, s a habos fánkok szertegurulnak a szőnyegen, ezen ugye jót lehet nevetni?… De ha Cilike férjhez megy, gyereke születik s aztán szeleburdiságból a kis babát ejti le a földre – ezen már ugye nem lehet nevetni?…

Ilyen s ehhez hasonló ijesztő példákat hoztak fel a mama és Teréz néni, ezzel érveltek mindenki ellen, s így nyertek szavazattöbbséget a családi tanácsban.

Laci tehát elutazott Szerajevóba egyedül, Cilikét pedig az édesanyja, hogy bánatát kissé felejtse, elvitte néhány hétre Ellához, Budapestre szórakozni.

Cilike ugyan kijelentette, hogy ő nem fog szórakozni, ő nem megy el sehová, mert nagyon búsúl. Igen-igen zokon vette, hogy őt még mindig csak kislánynak tartják s hogy egyáltalán nincs semmi tekintélye.

Elhatározta, hogy ezentúl csak a komoly munkának fog élni, egész idejét a háztartásnak szenteli s egyáltalán semmiféle mulatságban nem vesz részt.

Kivéve persze a színházat, amelyért rajongott Cilike, meg egy-két hangversenyt, no meg a felolvasásokat persze. Hiszen, ha már az ember Budapesten van, csak nem mulasztja el ezeket az érdekes felolvasásokat. És az nem is a mulatsághoz, hanem a művelődéshez tartozik.

És így lassanként észre sem vette Cilike, hogy megint éppen úgy élt, mint azelőtt, mielőtt elhatározta volna, hogy: „teljesen visszavonul a világtól s egész idejét a komoly munkának szenteli” – mint ahogy Lacinak olyan szépen megírta.

Elláék ugyan elég csendes, visszavonult életet éltek, de most, hogy anyuka is eljött pár hétre, majdnem mindennap elmentek ide vagy oda. És Cilike, bár néha súlyos lelkifurdalásokat érzett, vígan perdült a szobájába öltözködni, mikor a színházba kellett menni.

Valósággal elrepült az a pár hét, s anyuska már semmiképp sem akart tovább maradni. Abba azonban beleegyezett, hogy Cilike még maradjon Ellánál egy ideig.

A reggeli vonattal utazott haza anyuska. Sem Jani nem kísérhette ki a vonathoz, akinek a hivatalába kellett mennie, sem Ella, akit reggel és délelőtt úgy elfoglalt a háztartása és a kis baba, hogy bizony nehezen szabadulhatott.

De hát fölösleges is volt, mert hiszen itt volt Cilike. Ő már olyan járatos és tapasztalt volt, hogy anyuska nyugodtan rábízhatta magát.

Korán mentek ki a pályaudvarra, mert anyuska nem szerette a sietést, a kapkodást, az utolsó percben való érkezést. Mindig azt mondta: inkább megy egy órával korábban a vonat indulása előtt, mint egy félperccel későbben.

Most is még majdnem háromnegyed óra volt a vonat indulásáig.

Cilike végtelenül örült, hogy anyuskával ily bizalmas együttlétben lehetett. Tulajdonképpen már hetek óta nem is beszélgettek egymással hosszasabban, bizalmasan, pedig Cilike megszokta, hogy anyuskának minden gondolatát, minden legapróbb kis titkát is elmondja.

Karonfogva sétálgattak alá s föl a peronon s Cilike éppen harmadszor ígérte meg, hogy mindennap fog írni s hogy legkésőbb pünkösdre hazamegy, mikor anyuska megszólalt:

– Cilikém, – mondta nagyon komolyan, – valamit szeretnék veled megbeszélni. Hogy a te férjhezmeneteledet elhalasztottuk, annak az is volt egyik oka, mert én azt a megfigyelést tettem rajtad, hogy te a pénzzel egyáltalán nem tudsz bánni. Ami kis zsebpénzed volt, sohase tudtad beosztani, nem tudtál gazdálkodni vele, elpocsékoltad haszontalanságokra s a szükségesre nem jutott. Lehet, hogy ebben én is hibás vagyok, mert sohasem engedtem, hogy nagyobb összeg álljon rendelkezésedre s így a pénz értékét nem ismerhetted föl. Pedig aki önálló háztartást vezet, akinek a konyhapénzét gazdaságosan, okosan be kell osztani, úgy, hogy minden szükségesre jusson és még maradjon is belőle, amit félre lehessen tenni, annak elsősorban is ismernie kell a pénz értékét. Meg kell tanulnod a pénzzel bánni, aminek az egyik alapelve az: hogyha van is pénzed, sohase költs fölöslegesre. Elhatároztuk édesapával, hogy mikor én hazamegyek, hazulról küldünk neked egy nagyobb összeg pénzt, amelyből ittléted alatt minden kiadásodat magadnak kell fedezni, úgy, hogy sem Ellától, sem Janitól, sem édesapától nem szabad aztán egyetlen koronát sem kikunyorálni. Miután azonban én ittlétem alatt nem költöttem el minden pénzemet, – jól gazdálkodtam, pedig ugye mennyi mindenben vettünk részt? – íme, átadok neked most száz koronát. Gazdálkodj vele legjobb belátásod szerint, csak arra kérlek, írjál föl minden fillért, hogy mire költöd. Ebből aztán meg tudom majd ítélni, hogy helyesen tudsz-e bánni a pénzzel, vagy sem?

Cilike megilletődésében azt sem tudta: sírjon-e vagy nevessen? Mindenekelőtt azonban édesanyjának nyakába borult s örömének hangos kitörése csak azért nem okozott közfeltünést, mert a pályaudvarokon nem szokatlanok az ilyen jelenetek.

A vadonatúj, ropogós, szép százkoronás bankjegyet a pénztárcájába tette, a pénztárcát a kis táskájába, a táskát a karjára fűzte, komoly fogadalmat tett, hogy nagyon, nagyon takarékos lesz s minden fillérnyi kiadásról pontos könyvet fog vezetni s aztán a vonathoz kísérte anyját, mert már be kellett szállni.

Anyuska elindult. Vitte, vitte a robogó vonat hazafelé. Cilike még ott állt egy darabig a pályaudvaron, lobogtatta a kendőjét. Aztán, mikor már a vonat füstje sem látszott, lassan indult kifelé.

Egy fejjel magasabbnak érezte magát. Még soha életében nem volt ennyi pénz a zsebében.

Büszkén nézett körül. Úgy érezte, mindenkinek észre kell vennie, hogy ő a vagyonos osztályhoz tartozik.

Mit is csináljon most ezzel a rengeteg sok pénzzel? Mindenekelőtt hazamegy és megmutatja Ellának. Aztán vesz egy háztartási könyvet, amibe a kiadásait föl fogja jegyezni.

Aztán – igen – aztán megvehetné azt a gyönyörű kis hímzett nyakkendőt, melyet tegnap a belvárosban egy kirakatban látott. Milyen jól illene az a sötétkék selyemblúzához! Nem is olyan drága. Öt korona az egész. Persze, tegnap még nagyon drágának találta, de ma, amikor az embernek száz koronája van, öt korona igazán csekély kis összegnek tűnik föl.

A pályaudvar előtt levő kis térségen megállott Cilike, kivette a táskájából a pénztárcáját s megnézte a százkoronást. Valósággal gyönyörködött benne.

Aztán hirtelen elhatározta, hogy nem is megy haza, hanem egyenesen bemegy előbb abba az üzletbe s megveszi azt a szép kis hímzett nyakkendőt. Úgy rémlett neki, ha előbb hazamenne, Ella lebeszélné róla…

Sietve fölszállott tehát a legelső villamosra, amelyik jött.

A villamoskocsiban nagyon sokan ültek s Cilike alig tudott helyet kapni. Valahogy mégis elhelyezkedett s mikor a kalauz odajött hozzá jegyet adni, hogy hogy nem, megkísértette Cilikét a nagyzás ördöge s bár volt aprópénze, egy előkelő mozdulattal kivette a százkoronást a pénztárcájából s tüntetőleg nyújtotta a kalauz felé. Hadd lássa mindenki, hogy ő milyen nagy leány, milyen gazdag úrhölgy, mennyi pénze van!

– Nem tudom fölváltani, – ripakodott rá a kalauz igen mogorván, akinek egyáltalán nem imponált a százkoronás, – ha nincs aprópénze, tessék leszállni!

A Cilike előkelősége egyszeribe megcsappant.

– Óh kérem, – motyogta fülig pirulva, – talán lesz nálam aprópénz is… Megnézem…

Sietve és nagyon szerényen visszacsúsztatta a százkoronást a pénztárcájába, gyorsan előkotorászott tizenkét fillért s aztán nagyon kicsire összehúzódva lapult meg a helyén.

Egy kissé restellte a dolgot, nem is nézett se jobbra, se balra s mikor a villamos a Kossuth Lajos utcához ért, gyorsan szállott le róla.

Észre sem vette, hogy mind a kétfelőli szomszédja, két elég jól öltözött fiatal úr, egymásnak a szemével intve, szintén ugyanakkor szállott le s hogy hogy nem, véletlenül mind a kettő meglökte a megállónál, de csak az egyik mondta nagyon udvariasan: pardon, a másik majdnem futva sietett tovább.

Cilike egyenesen az üzlet felé tartott, ahol tegnap azt a hímzett nyakkendőt látta. Megnézte a kirakatban. Ott volt még. Ma még sokkal szebbnek találta, mint tegnap.

Hirtelen elhatározta, hogy Ellának is vesz egy ugyanolyant. Hiszen telik a pénzéből s milyen boldogság lesz egy kis örömet szerezni Ellának, aki mindig olyan jó, olyan kedves hozzá.

Bement a boltba és azonnal becsomagoltatott két egészen egyforma nyakkendőt. Aztán a pénztárhoz ment, hogy kifizesse, de amint a táskájába nyúlt, hogy kivegye a pénztárcáját, – a pénztárcáját nem találta sehol…

Ijedten szedte ki a táskájának egész tartalmát. Volt abban zsebkendő, kis tükör, gyűszű, két levél, csokoládécukorka s a reggeli kiflijének egy darabkája, – de a pénztárca nem volt benne…

A Cilike siralmas jajveszékelésére csakhamar odagyűlt köréje a bolt egész személyzete.

A főnök igen restellte, hogy éppen az ő üzletében történt meg ez az eset s azon volt, hogy Cilikét minél hamarább szépszerével kitessékelje.

– Méltóztassék azonnal a rendőrségre menni, – biztatta udvariasan, – bizonyára az utcán tetszett elveszíteni; vagy egy másik üzletben. Az én üzletemben ki van zárva, hogy valaki kilopta volna. Ide nem jár olyan közönség és a személyzetem is kipróbált, régi emberek…

Talán a villamoson lopták ki a táskából. Óh, hiszen ezek a táskák, ezek a táskák… csak úgy kínálgatják magukat a zsebtolvajoknak!

És mialatt beszélt, beszélt, már nyitotta is az ajtót Cilikének.

– Méltóztassék csak a rendőrségre menni azonnal!

Szomorúan támolygott kifelé Cilike. Dehogy ment a rendőrségre, mit tudta ő hová, merre kell ott menni, mi a hivatalos eljárás. Búsan, lecsüggesztett fejjel, kisírt szemmel ballagott haza – gyalog, mert hiszen még villamosra sem maradt pénze.

Ahogy visszagondolt most a dolgokra, egészen bizonyos volt benne, hogy az a két elég jól öltözött fiatal úr, – két ügyes zsebtolvaj, – akik a leszállásnál jobbról is, balról is meglökték, azok lopták ki a pénztárcáját a táskájából. Mert meglátták, hogy a kalauznak mutogatta a százkoronás bankót…

Cilike mélyen elpirult, amint eszébe jutott ez a gyerekes dicsekvés s érezte, hogy mindenekfölött ezt lesz a legnehezebb meggyónni Ellának és édes anyjának. Mert hogy kilopják valakinek a pénztárcáját a zsebéből, ez megtörténhetik akárkivel, de hogy valakinek ellopják száz koronáját csak azért, mert gyerekes hencegésből megmutogatja a zsebtolvaj uraknak, – ez csak egy Cilikével történhetik meg!

II.
Mindenkit érhet baleset.

– Jani születésnapját az idén meg fogjuk ünnepelni, – mondta este Ella Cilikének. – Néhány ismerősünknek tartozunk meghívással, akiknél a tél folyamán mi is meg voltunk híva. Ez lesz a legjobb alkalom viszonozni a meghívásokat.

– Ebédre vagy vacsorára? – kérdezte Cilike.

– Csak uzsonnára. Még pedig vasárnap délután, akkor mindenki ráér. Te is meghívhatod egypár barátnődet, hogy ne unatkozzál, mert hiszen az urak úgyis kártyázni fognak, mi asszonyok meg egymás közt beszélgetünk s akkor te nagyon árván éreznéd magad.

– Igazad van, – nevetett Cilike. – Kíváncsi vagyok, ha majd asszony leszek, én is csupa unalmas háztartási dolgokról fogok beszélni, mint ti?

– Akkor majd nem találod unalmasnak, – mondta Ella mosolyogva, – légy meggyőződve, hogy akkor téged is sokkal jobban fog érdekelni, hogy mennyi a krumpli kilója, mint hogy ki lett a teniszversenyben győztes. No de lássuk, kiket fogsz meghívni?

– Blankát és Micikét: ők ketten a legjobb barátnőim Budapesten. Persze, ha Ilus itt lehetne!… – tette hozzá egy halk sóhajjal.

– Összesen tizenöten leszünk, – számítgatta Ella, – azt hiszem, legjobb lesz, ha nem terítünk asztalt, hanem a kis tea-asztalokon adjuk be az uzsonnát, habos kávét, teát, süteményt, gyümölcsöt.

Cilikének fölragyogott az arca.

– Természetesen én fogok elkészíteni mindent, – sietett kijelenteni.

– Nagyon szívesen fogadom a segítségedet, – mondta Ella, – csak vigyázz, nehogy úgy járj, mint egyszer a halkészítésnél, emlékszel? Mikor a halat pikkelyestől főzted meg!

– Oh Ella, – duzzogott Cilike, – nem szép tőled, hogy ilyen régen múlt dolgokat fölemlegetsz!

Hiszen akkor még gyerek voltam!

– Igaz, igaz, – nevetett Ella, – borítsunk hát fátyolt reá!…

*

A meghívók szétmentek, mindenki megígérte, hogy eljön s vasárnap délutánra Cilike csakugyan kitett magáért.

Pompás édes és sós teasüteményeket készített, gyönyörű gesztenyetortát s olyan finom, foszlós kalácsot a habos kávé mellé, hogy a leghíresebb cukrásznál sem lehetett volna különbet kapni.

Meg is dicsérte Ella s Jani kijelentette, hogy igazán nem érti: miért nem akarják még Cilikét férjhez adni? Aki ilyen kalácsot tud sütni, az megérdemli, hogy már férjhez menjen!

A Cilike keble csak úgy dagadozott az önérzettől s tulajdonképpen legjobban szeretett volna egy darab kalácsot becsomagolni egy levélbe s elküldeni Lacinak, hadd kóstolja ő is meg, milyen pompás.

Egymásután jöttek délután a vendégek, Ellának a barátnői, férjeikkel, mind fiatal, kedves asszonyok, – de az igazat megvallva, Cilike meglehetősen unta őket. Csendesen, hallgatagon ült köztük a szalonban s csak akkor élénkült föl, mikor Blanka és Micike is eljöttek.

Akkor a leányok bevonultak a Cilike szobájába s csakhamar ők hárman sokkal hangosabban voltak, mint az összes többi vendégek.

Nemsokára azonban Ella megjelent az ajtóban s intett Cilikének. Ez azt jelentette: – Cilike, készítsd az uzsonnát!

Cilike szolgálatkészen ugrott föl s kiszaladt a konyhába. A kis asztalok már meg voltak terítve s Mari, a mindenes-szakácsnő bevitte őket, mindenik vendég elé egyet. A kávét már délelőtt megfőzte Cilike, a tejszínhab föl volt verve s egy üvegtálra kitéve, a teavíz már forrt. Válogathattak a vendégek, ki akart teát, ki kávét?

Cilike gyorsan felöntötte a teát s aztán néhány csészébe kitöltötte a kávét. Már éppen a habot is rá akarta tenni, mikor egyszerre eszébe jutott, hogy – szent Isten – cukrot nem tett bele egy csöppet sem.

Körülnézett, de csak kockacukrot látott a cukortartóban, az pedig igen lassan olvad föl.

Gyorsan befutott hát a kamrába, a sötétben megkereste a papírzacskót, amelyben a porcukor szokott állni, a tapintásáról kívülről is megismerte, hogy melyikben van s aztán hamar dobott bele minden csészébe egy jó kanállal.

A vendégek majdnem kivétel nélkül mind kávét kértek, már csak a jó kalács kedvéért is.

Csupán két-három idősebb úr ivott teát.

Mari körülhordta az üvegtálban a tejszínhabot is s aztán – nem találván más helyet számára – ügyetlen módon egy üresen álló székre tette le. Cilike pedig a kaláccsal és süteménnyel kínálta a vendégeket.

De egyszerre csak észreveszi, hogy egyik is, másik is leteszi a kanalat s félretolja a kávés-csészét, némelyik elmosolyodik, a másik köhögni kezd, Ella pedig fölugrik, összecsapja a kezét s fölkiált:

– Cilike fiam, hiszen te ebbe a kávéba cukor helyett sót tettél!

Harsogó kacagás tör ki erre mindenfelől, még az urak is átjönnek a másik szobából, Blanka és Micike is részvétlenül nevetnek s kissé kárörvendően kiáltják:

– Hja, a szerelmes Cilike! A szórakozott Cilike!

Cilikével csak úgy forog a szoba. Eltakarja két kezével az arcát, hogy ne lássa a sok nevető arcot maga előtt s megsemmisülten roskad le egy székre.

De a másik pillanatban mintha nyílból lőtték volna ki, oly rémülten ugrik föl s akkorát sikolt, hogy mindenki megijed.

Pedig nem történt semmi szerencsétlenség, mindössze csak annyi, hogy Cilike beleült a tejszínhabos-tálba, amelyet Mari a székre tett volt le.

Egy pillanatig megdermedve állt ott. Most már igazán nem tudta, mit csináljon, merre forduljon. A nevetés még hangosabb lett körülötte; Jani már az oldalát fogta, úgy kacagott s szegény Cilikének csak az a kívánsága volt most: elsüllyedni, vagy eltűnni a föld színéről.

Miután azonban a két kívánsága közül egyik sem teljesült, hirtelen elhatározással megfordult és kirohant a szobából.

Meg volt írva azonban a sors könyvében, hogy a Cilike balesetei ma nem érnek egyhamar véget.

Amint behunyt szemmel, esze nélkül rohant ki a szobából, az ajtóban összeütközött Marival, aki egy tálcán még két csésze kávét hozott be, ezúttal só nélkül.

Az összeütközés olyan heves volt, hogy a tálca kifordult a Mari kezéből s mind a két csészének egész tartalma végigfolyt Cilikén.

Mi lett a szép világoskék ruhából, a fehércsipkés kötényből, a szürke szarvasbőrcipőből s a fehér harisnyából!…

Micike a nevetéstől fuldokolva kiáltotta, hogy Cilike most egy eleven kávéscsésze tejszínhabbal, de só nélkül, Blanka megfogta a kötényét s úgy mutogatta, hogy íme, rajta van Bosznia térképe, Jani pedig megfogta a vállát:

– Állj meg, Cilike, mert még elviszed az egész házat!

De Cilike dehogy állt meg! Amint kissé magához tért, amint lélekzethez jutott, rohant, rohant ki, egyenesen a fürdőszobába, azt magára zárta s a vízvezetéknél megmosakodva, a fürdőkádba hullatta keserves könnyeit.

Nem is jött ki a fürdőszobából, csak mikor a leányok küldöttségileg jöttek érette s a kulcslyukon keresztül becsületszavukat adták, hogy velük is történtek már hasonló balesetek, ne vegye tehát annyira a lelkére. Ella pedig más ruhát és tiszta kötényt hozott neki s szentül megígérte, hogy igazán nem fogja ezt az esetet megírni Lacinak.

III.
Levélírás közben.

Amióta Cilikének ismét elhalasztották az esküvőjét s Laci hosszabb időre elutazott Szerajevóba, ahol egy nagy vállalat ügyeit kellett lebonyolítania, Cilikének egyik legfőbb foglalkozása lett a levélírás.

Ő, aki azelőtt annyira idegenkedett az írott betűtől s egy levelet nem tudott bevégezni legalább két packa nélkül, most egyik levélpapírt a másik után írta tele.

Egész délutánokon át nem tett egyebet, mint levelet írt. Otthon persze nem lett volna szabad, mert édes anyja megkívánta, hogy egyebet is dolgozzon, a háztartással foglalkozzék, sőt az is megtörtént, hogy éppen a szerelmeslevél írása közben hívta el: harisnyát foltozni… Amely prózai foglalkozás bizony Cilikének csöppet sem volt ínyére.

Ella azonban több szabadságot engedett neki, nem volt oly nagyon szigorú s így Cilike vígan gyártotta hosszú episztoláit.

Valahogy azonban azt ne higgye senki, hogy Cilike rendesen, szépen az íróasztalhoz ülve írt.

Dehogy. Akkor nem lett volna ő Cilike. Még az ebédlőasztalhoz sem ült le. Egyáltalán nem is ült le, hanem legkedvesebb helye volt a zongora sarka fölé hajolva egy kis székre rátérdelni.

A díszes, hímzett zongoratakarót fölhajtotta s ott a szétszórt kották között félig görnyedve, félig hajolva, ott tudott ő csak igazán írni, a – szerinte – költői rendetlenség közepette.

Ennek a helyzetnek tagadhatatlanul megvolt az az előnye, hogyha váratlanul megzavarták, ami elég gyakran megtörtént, nem kellett még előbb gyorsan elrakni mindent, hanem a félig kész levelet egyszerűen becsúsztatta a kották közé.

Ott nem akadt rá senki. Igaz, hogy néha ő maga sem találta azután meg, de ez nem volt olyan nagy baj. Írt helyette egy másikat.

Egy délután ismét szokott helyén, a zongora mellett kuporgott és írt. Körülötte, mellette, előtte szanaszét hevertek a kották, füzetek, egy doboz levélpapír kiborítva, a tintatartó, ceruzák, tollak, egy verseskönyv s néhány gondosan szárított virágcsokor, amelynek mind külön jelentősége és emléke volt.

Már alkonyodott s a szobában már meglehetősen sötét volt. De a zongora az ablak mellett állott, honnan még beszűrődött egy kis világosság. Különben is Cilike – fiatal leányok szokása szerint – még a félhomályban is írt, olvasott, vagy varrt, amint éppen kedve tartotta s egyáltalán nem törődött, vagy csak mosolygott az idősebbek intései fölött: ne rontsd a szemedet!

Ugyan, ugyan, hiszen nekik olyan erős szemük van, mint a sasnak. Mit árthat annak egy kis félhomályban való olvasás. Az ember csak nem hagyhatja éppen akkor félbe, mikor a legérdekesebb. Ugyebár, leányok?

Tehát Cilike is írt, írt, buzgón, a zongora fölé görnyedve.

Egyszerre kinyílt az ajtó és sietve lépett be Ella.

– Cilike fiam, hozd hamar rendbe a szobát, vendégek jönnek. Láttam jönni a folyosón az öreg Weltstein bárónét és a fiát, Pepi úrfit. Nem szeretném, ha ilyen rendetlenséget találnának itt.

Siess, hamar, én addig föltartóztatom őket az előszobában.

E percben már csengettek is, Ella kisietett, Cilike meg lázas gyorsasággal kapkodott össze mindent.

Fölnyalábolta a zongorán széjjel szórt kottákat, füzeteket és sietve benyomkodta a kottatartóba. A kis széket, amelyen térdelt, az ablak mellé taszította, a ceruzákat, tollakat, levélpapírosokat a dobozzal együtt az asztalfiókba hajította, a zongoratakarót ráborította a zongorára, aztán körülnézett a szobában, nincs-e még valahol valami szanaszét, megigazította a díván-párnákat a dívánon s végül még arra is maradt ideje, hogy kiegyengesse összegyűrött kötényét, kisimítsa arcából a lecsüngő hajfürtöket és a haját is végigsimítsa a kezével.

Csak éppen a tükörbe nem nézhetett; arra már nem volt idő, mert nyílt az ajtó és beléptek a vendégek.

Cilike legbájosabb mosolyával sietett az öreg báróné elé, Ella meg fölcsavarta a villanyt, mert a szobában már egészen sötét volt.

– Kezét csókolom, kedves nénike, – köszöntötte Cilike s mindjárt meg is akarta csókolni, de az öreg méltósága ijedten hőkölt vissza s mind a két kezét védőleg tartotta maga elé.

– Aber um Gotteswillen, – sikoltott ijedten, – mi történt veled, te szerencsétlen gyermek!

Pepi úrfi sóbálvánnyá meredve bámult Cilikére, még a száját is nyitva felejtette csodálkozásában és Ella is ijedten csapta össze a kezét:

– Jó Isten, mit csináltál magaddal, Cilike?

Cilike csak állt ott és bámult és nézett egyikről a másikra és nem tudta megérteni a dolgot.

Tisztára azt hitte, hogy vagy megbolondultak valamennyien, vagy valami varázslat történt vele.

E pillanatban a szemközt lévő tükörbe tekintett s egyszerre ő is hangosan elsikoltotta magát.

De hát mi történt Cilikével?…

Semmi különös. Csak mikor a kottákat hebehurgyán fölnyalábolta, feldöntötte a tintatartót, a tinta végigfolyt a kötényén, tintás lett mind a két keze s a tintás kezével jól végigsimogatta az arcát, a haját is.

Cilike azt hitte, egy szerecsen nem lehet feketébb, mint amilyen ő, de később, hetek vagy hónapok múlva, mikor nyugodtabban átgondolta a dolgot, úgy rémlett neki, hogy inkább hasonlított egy zebrához, mint egy szerecsenhez.

De akkor, abban a szomorú pillanatban, nem jutott eszébe semmi, csak egyetlenegy gondolat élt benne: el innen, el!…

És otthagyva a sóbálvánnyá meredt Pepi úrfit, a sápítozó bárónőt s a csodálkozó Ellát, rohant, rohant egyenesen be a fürdőszobába. Az ajtót magára zárta s nem nyitotta ki egy egész óra hosszáig. Akkor is csak éppen egy kissé nyitotta ki, óvatosan körülnézett, nincs-e senki az előszobában s aztán halkan szólt a szakácsnénak, aki a konyhaajtóban állott: