Annyi év után

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

Annyi év után

Első kiadás:
Rónaszegi Judit, 2025

© Rónaszegi Miklós, 1978
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9826651-1-5

www.ronaszegimiklos.com

– Mennyi szennyes! Uramisten, mennyi szennyes!

Szabados Nóri réveteg arccal kuporodott le a kinyílt bőrönd mellé és úgy bámulta a temérdek szennyest, mintha most látná először.

Mintha bizony nem ő kapkodta volna össze tegnap éjszaka, mintha nem ő rohant volna vele az állomásra, nem ő vonatozott volna vele és nem ő cipelte volna a pályaudvartól hazáig gyalogosan, mígnem éppen itt, a szoba közepén, a bőrönd zárja megelégelte a folytonos feszültséget és váratlanul felpattant.

Még szerencse, hogy itthon történt, és nem valahol máshol.

– Mennyi szennyes…

A nagy, piros bőrönd valóban tele volt szennyes ruhával. Dugig volt tömve vele, már ahogyan az ember siettében összehajigál mindent, ami csak a keze ügyébe kerül. Rendetlenül lerángatott zoknik kisded koszorúi, selyemharisnyák laza hurkái, összecsavart bugyik szemérmes kupacai és csöppet sem szemérmes férfialsók szorongtak egy halomban a melltartók, a férfiszagú pulóverek és izzadt kombinék társaságában. A halom tetején kis neszeszer táska ékeskedett, meg egy borítékszerűen összehajtogatott törülköző is, amelynek öblében békésen megfért egymással egy szappan, egy fogkefe, egy csomag vatta – és egy piszkos sárkefe.

Nóri gondterhelten csóválta a fejét és még mindig úgy nézte a bőrönd tartalmát, mint akinek eddig fogalma sem volt róla, mi van benne.

– Hát ez van… – suttogta sokértelműen és a sárkefét kihámozva a vatta meg a szappan társaságából, rossz lelkiismerettel begyömöszölte a szennyesek közé.

Attól tartott, hogy váratlanul betoppannak a szülei. A sárkeféből kisebb botrány lenne, mert anyja híresen tiszta és rendszerető asszony, arról nem is szólva, hogyha felfedezi a bőröndnyi szennyest, az isten se akadályozza meg, hogy ne mosás legyen a mai nap fő programja.

Pedig másról van szó. Egészen másról.

És erre a gondolatra hirtelen mozdulattal visszacsapta a bőrönd fedelét, de a zárral már nem bíbelődött. Segítséget kereső, rebbenő tekintettel nézett körül a szobában, ámbár a tekintetében több volt a fáradtság, mint a riadalom. Mint élete nehéz perceiben mindig, most is mókás arcokat vágott, babamódra pislogott, noha reszketett a keze, ahogy a hajába túrt, és egy-egy pillanatra sírósan megremegett a szája.

– Itthon vagyok – suttogta.

Keserűen mosolygott.

Bizony az sem vigasztalta, hogy ebben a szobában a falak is, a bútorok is régi ismerősként, szinte szülői szeretettel néznek vissza rá. Hiszen ő is gyermekszemmel nézheti valamennyit. Ez a nagy, kopott szőnyeg volt hajdani csúszkálásainak végtelen rétje, a nagy állótükör előtt játszott bújócskát önmagával, az a nagy, fekete kombinált szekrény kisgyermeki képzeletében oly sokszor volt hatalmas mozdony – ámbár Öcsi ma is annak nevezi. És a kályha. Azám, a nagy, zöld kályha! Olyan régi, hogy lábakon áll, akárcsak a kastélyok nagy cserépkályhái. Mennyit kínlódtak apáék a tüzelőhordással, mert azzal ijesztgették őket, hogy a gázfűtéses cserépkályhák könnyen felrobbanhatnak. Hát aztán ez a kályha egyszer felrobbant a széntől is – attól kezdve senki sem félt a gáztól.

A zöld kályha mellett egy csúnya kis asztalkán még csúnyább és ugyancsak zöld telefonkészülék ékeskedett. Távolabb, a fal közepetáján azonban már olyasmi állt, amire Nóri sosem nézett gyermeki áhítattal. A „világítós” dupla rekamié volt az, amelyet szülei még fiatal korukban vettek, de azóta sem cserélték ki, jóllehet ma már szégyellik. Szégyellte ő is. Valahányszor ránézett, fintorgott.

Itt hát minden a régi helyén áll. Itt minden mozdulatlan.

A nagy ovális állótükör is a régi helyén áll (nászajándék volt valaha) és mellette a virágállvány, a vánnyadt virágokkal, satnya kaktuszokkal, amelyek mindig valami titkos kórtól szenvedtek. Vagy a túlságos öntözés, vagy a szárító feledékenység, vagy a huzat, vagy a rossz föld tehette tönkre őket.

– Aki a virágot szereti, rossz ember nem lehet – biggyesztette száját a leány és szeme végigsiklott a falakon, amelyeken olcsó tájképek árulkodtak a háziak bizonytalan ízléséről.

A nagy ablakon ferdén sütött be a reggeli nap. Fényét letompította a nehéz ekrü függöny (anyjának büszkesége), amelyet zsinórral lehetett félrehúzni, akárcsak egy színpad függönyét.

Szabados Nóri kábultan nézte a függönyt és arcára ráfagyott a szomorúság két ránca.

Csak egyetlen szót mondj! Csak egyetlen szót!

A függöny – gondolta. – Milyen kajánul lebbent szét tegnap este a színház függönye. Kinek mondhatom el majd egyszer, milyen iszonyú érzés volt végigülni három felvonást úgy, hogy mellettem üresen ásít egy szék. És azt a széket bámulta mindenki. A színészek is. Telt házban egyetlen üres szék. Mert mindenki tudta ki hiányzik mellőlem.

Mackót mindenki ismeri.

– A szünetben nem kelt fel, nem ment ki a színház nyitott teraszára, hanem tüntetően a műsort olvasgatta, mint akinek ez szörnyen fontos. Persze azért mégis csak fel kellett pillantania és egy-egy mosolyt, bólintást küldenie az ismerősök, főképpen Jobbágy doktorék felé, no meg Vilmának, aki – szegény – még mindig irigykedik rá.

Ugyan Miért? Istenkém, ha Vilma most látná, ahogy idehaza, a szülői lakás padlóján kuporog egy nagy halom szennyesruha mellett, miközben torkát a sírás fojtogatja, szívét pedig olyan iszonyú kegyetlenséggel szorítja valami, hogy legszívesebben, tüstént…

Mintha álomkóros volna, az ablakhoz lépett. Félrehúzta a nehéz függönyt, sarkig tárta az ablak szárnyait és a párkányra könyökölve lenézett az ötemeletnyi mélységbe.

Reggel volt, de már harsogott a város. A főúton hat sávon, megszakíthatatlan folyamban vonultak az autók. Bőgtek a motorok, kék felhő csapott elő a kipufogókból, nyávogtak a fékek, fel-fel pöfögtek a vágtató autóbuszok szelepei.

A nagyváros zavaros dübörgése nőtt, növekedett s máris kozmikus lármává dagadt, amely elnyomott minden egyéb zajt. Emberek és élőlények hangja és zaja visszasüllyedt a maga jelentéktelen semmiségébe és ezért ennek a mindent elborító és minden felett uralkodó gépies crescendónak a mélyén mintha csak némafilm figurái volnának, úgy járt, kelt és bizonyára beszélt, kiáltozott is odalent a tömeg.

Galambok röpködtek a háztetők felett. Fehér és kék madarak. Közöttük egy-két bájos balkáni gerle.

Szél fújt. Záporszagú, friss szél.

Éjszaka nagy eső eshetett.

Ez is ismerős volt. Itt minden a régi. A zaj, a galambok röpte, a tömeg vonulása, az égen szétterülő laza felhők képe és persze megint csak a zaj, ez a veszett, monoton dübörgés, amelytől azonban nem félt, amely föl sem zaklatta, mert jobban riadozott a kórház udvarán a kompresszor szemérmetlen és kíváncsian fáradt nyöszörgésétől.

Most mi bajod? Már megint mi bajod?

Itt hát minden a régi és minden ismerős. A ház is figyel. A Rém. Éppen úgy, mint máskor – gondolta Szabados Nóri és egy felnőttes mosollyal a szája szögletében, ám a lelke mélyén mégis a régi, gyermeki riadalommal felpillantott a szemközti épületre.

Az út túlsó oldalán különös bérház magasodott, amely gyermekkorának Réme volt. A hatalmas, szürke épület kapuját annakidején óriási szájnak, erkélysorát gigászi orrnak képzelte, és valahányszor csak ránézett, mindig olyan érzése támadt, mintha ez az óriási fej, a két óriási szemmel őt bámulná, – csakis őt. A műteremlakások boltíves nagy ablakait képzelte az óriás szemeinek, és félt ezektől a szemektől, az üveges, hideg tekintetektől.

Most is úgy tekintett erre a házra, mint kisgyermek korában. Pedig ez is a régi volt. Ismerős. Odalent ismert kirakatok, üzletek, táblák. A kapu előtt fekete szemetes kukák. A házat sem festették át barátságosabb színekre és kapuja két oldalán a morcos Atlaszok lehullott gipsz izmai mögül még mindig kikandikált a fekete vasgerenda.

A látomás ismét oly eleven volt, hogy figyelme hiába menekült előle a kinyíló ablakokra. Hiszen ott is csupa ismerős arcot, ismerős jelenséget tapasztalhatott. Azokat a lakókat mind-mind ismeri. No, persze, csak látásból és életüknek csupán egy-egy pillanatképe nyomán. Reggeli ablaknyitás, hogy az éjszakák fülledt párája az utcára ömöljék, és helyébe friss, ámbár benzinszagú, koromszagú poros levegő kerüljön a szobákba. Aztán a bezárkózás nagy szertartása. Később a villanygyújtás, amikor parányi alakok mászkálnak és hadonásznak odaát –, csak mintha némafilmet látna az ember.

Szabados Nóri látásból jól ismerte az odaát lakókat. A lilapizsamás, középkorú férfit, aki hogyha ablakot nyit, a párkányra könyököl, cigarettára gyújt, és nem törődik azzal, hogy a szél visszafújja a lakásba a füstjét. Az ablaknyitás póz csupán, áldozati ténykedés, mert mihelyt elnyomta a csikket a párkány lemezén, tüstént visszabújik, bezárkózik, sötétre függönyözi a szobáját.

A vénasszonyt is jól ismerte. Az örökké takarító, mocskos vénasszonyt. Szegény, akár egy eszelős, folyvást takarít. Ablakot nyit, párkányt törölget, rongyot ráz és a szája mozgásán látszik, hogy közben motyog magában. Dühösen és elszántan, mint aki a sok piszkot szidja, vagy talán a maga életét.

Ki tudja, ha egyszer megfürödne, talán kevesebbet takarítana…

Az óriási fej utolsó előtti emeletére már nem láthatott be. Az az ablak valamivel magasabban nyílik, mint az övék. Ha oda benéz az ember, csak csupasz falak ötlenek a szemébe. Legfeljebb kicsi gyerekfejeket látni és kicsi kezeket. Terpeszállás, taps a fej fölött. Kis gyerkőcök rádióra tornásznak odaát.

Az anyjuk meg mosolyog.

Egy éve múlt, hogy utoljára látta őket. Bútor azóta sincs a lakásban, csak sok kicsi gyerek.

Az anyjuk meg mosolyog.

Nóri megborzongott.

Felvetette a fejét, a tekintete továbbrebbent az óriási bérház tetejére, ahol a padlástérben két műterem félköríves ablaka látszott, mintha csak a Rém szigorúan villogó szeme volna. Azokat az ablakokat sosem nyitották ki, azok mögött fény is csak ritkán villant estelente, pedig Nóri tudta, hogy ott is laknak és onnan éppen ide látni.

Két óriási szem.

– Engem néz… – suttogta magában. – Miért is félek tőle? Rettegek, mint a jó tanuló aki rosszul még sosem felelt, mint jó gyerek, aki élete első csínyét követte el, rettegek és képzelődőm, dehát mit is képzelek erről a házról és mit várok még önmagamtól. Mi ez a ház? Semmi. Hullott cserép, omlott vakolat, rozoga ablakok birodalma. Semmi más.

Ámbár, ha figyel is, ha az egész ház csak engem figyelne… hát mit bánom én. Tegnap este is mindenki engem figyelt, engem nézett és kibírtam.

Csak egyetlen szó… Még sose mondtad.

Figyeljenek hát!

A függönyt már félrehúztam… Kezdődhet az előadás!

Maga is megfordult. Elfordult az utcától, el a Rémtől, el a napfénytől.

Most háttal támaszkodott a párkánynak és befelé nézett a lakásba, mint aki kívülről szeretné szemlélni, mi folyik odabent. Most idegen gyanánt szerette volna még egyszer szemügyre venni a szoba minden bútorát, képét, virágát és idegen módjára szeretett volna fogadni mindenkit, aki nemsokára belép.

Ahogyan a néző fogadja a színészeket.

Semmi közöm hozzátok. Éppen csak bepillantok az életetekbe…

Csakhogy ez amolyan buta, önáltató játék. Immár el nem szakadhat ettől a lakástól, és a lakóitól sem. Ami odabent történik, az az ő sorsa, az ő élete. Talán csakis az övé… és a saját sorsát senki sem nézheti kívülről…, hiába feszíti hátra magát a nyitott ablakban.

Ámbár…

Ha képes volna… csak egy pillanatra…

Engedd el magad… ne félj…

Mert olyan jó volna mégis kívül állnia. Ha csak egy szempillantásnyi időre is. Jó volna tudni, hogy mindaz, ami odabent történik, csak játék. Hogy a veríték, ami most elönti a testét, nem a reménytelenség verítéke, hogy borzongása nem a várakozásé, meg a félelemé többé. Oh, jó volna tudni bizonyosan, hogy az éjjel nem hiába rohant végig a kihalt utcákon, hogy nem hiába vonatozott hazáig, mert Mackó állja a szavát, és legalább ezen a napon… az évforduló napján… Mindezt olyan jó volna tudni, vagy legalább csak érezni.

Ha tovább nem is, csupán egy pillanatig.

Amíg az ember felül az ablak deszkájára, háttal az utcának. Amíg egy utolsó pillantást vet erre az öreg, barátságos szobára, majd pedig lassan hátradől, mint azon az éjszakán.

Ki tudja, talán megtörténik a varázslat és ismét hallani fogja majd a reszkető suttogást: Engedd el magad, ne félj…

Ha most elengedné magát, ha kicsit hátrább dőlne…

Egyetlen szempillantás alatt véget vethetne az egésznek.

*

Szabados Béla és a felesége már az utcán jövet észrevehették volna lányukat, de eszükbe sem jutott felnézni a lakás ablakára.

Porosak voltak és jólesően fáradtak; talán boldogok is, ha ugyan az ő korukban (már vagy még) boldognak nevezheti magát az ember. Mindenesetre elégedettek voltak, mert nyugodtan és hasznosan töltötték az elmúlt hetet, s mert szabadságukból maradt még néhány nap, tehát jut majd idejük otthoni apró-cseprő dolgaik elrendezésére is. Utána aztán kezdődhet ismét a „robot”, ami a napi munkának nem éppen hízelgő jelzője, de mi tagadás, ezt használják rá a bérből és a fizetésből élő alkalmazottak, akik a hivatalok adminisztrációjának kisebb vagy nagyobb jelentőségű, semmiképpen sem felemelő, de mindenképpen monoton feladatait látják el.

Szabados Béla egy nagy intézmény nyomtatványügyi előadója volt, s mellesleg (egyetemi tanulmányaira való tekintettel) társadalmi munkában az intézmény könyvtárát is kezelte. Mária egy áruház könyvelésén, mint pénztáros dolgozott és soha ki nem fogyott a kolleginákra meg a munkakörülményekre vonatkozó panaszokból.

Ily módon az elmúlt tíz nap alatt, amit a nemrégen vásárolt telkükön, az ugyancsak frissen felállított víkendházukban töltöttek, elegendő beszélnivalójuk akadt. Az asszony az áruházi tolvajokról mesélt meghökkentő és valóban elgondolkoztató részleteket. Finom úriasszonyokról, akik az önkiszolgáló osztályon marokszámra lopják – vagy lopnák a bugyikat, kis rüfkékről, akik a cipőosztályon egyszerűen kicserélik a cipőjüket és a régit otthagyva, az új cipőben sétálnak el, vagy a tiszteletreméltó, ősz hajú kartársról, aki a földszinten megbecsült részlegvezető volt, ellenben az emeleten, mint tolvajt leplezték le.

– Nagy marha lehetett – nevetett Szabados Béla, egy nemzetközi szélhámos önteltségével, jóllehet ő maga még kölcsönvenni sem szeretett az általa kezelt könyvtárból.

Neki is megvoltak a maga történetei. Rendszerint nőfaló kollégákról mesélt, akiket utolért az isten büntetése, mert életük és kalandjaik végén, csúnya vén szipirtyókat vettek feleségül és azóta csupa keserűség az életük. A kolléganők szerencsétlen nimfomániások, akik mindenkivel (csak vele nem), de akikkel sok érdekes és izgalmas dolog történt a hivatalos időn belül is.

Voltak persze sérelmeik is, amelyekre egymástól várták a vigasztalást. Mellőzés, kevés fizetés, mások sikere. Ezekre a legjobb vigaszt most a telek nyújtotta és a kis ház. Úgy érezték, olyan világ az, amely csakis az övék, a telek az ő országuk, a ház az ő váruk, biztosítva van már közelgő öregségük értelme.

Erről beszélgettek ezen a reggelen is, amikor porosan és fáradtan, de lélekben felfrissülve igyekeztek hazafelé. A férfi – micsoda státusszimbólum – egy gereblyét tartott a kezében, az asszony pedig a kerti holmikkal teli nagy szatyrot cipelte. Úgy tervezték, zöldséget hoznak majd a telekről, de az égvilágon semmi sem kelt ki abból, amit elvetettek, és ezért elhatározták, hogy mihelyt „leteszik magukat”, kiszaladnak a közeli piacra.

Nem néztek fel az ablakra és nem látták a lányukat.

Mit sem sejtve fordultak be a ház nagy kapuján, köszöntek a mogorva házmesternének, aki begipszelt kézzel állt az ajtajában, mint aki elvárja, hogy mindenki sajnálja.

A lift tükrében megnézegették magukat és megállapították, hogy szépen lesültek és ha már nem is fiatalok, annál sportosabbak.

– Milyen csábító jelenség egy őszhajú fiatalasszony? – bókolt Szabados a feleségének.

– Akárcsak egy pocakos kertész – hangzott a válasz.

Évődve, nevetve léptek ki a liftből, egy megszokott pillantással felmérték, hogy a függőfolyosó kicsiny konyhaablakaiból ki mindenki figyeli a hazatérésüket. Aztán becsöngettek lakásba.

– Öcsi egyetlen egyszer sem jött ki hozzánk – jegyezte meg az asszony szomorkás tárgyilagossággal.

– Jól tette – legyintett a férje. – Ha nem érdekli, minek idétlenkedne ott?

Örökös készenlét, hogyan is vigasztaljam…

– Azt se tudjuk, merre járt.

– Nagyfiú már. Nem vész el.

– Azért megtehette volna.

– Jobb, hogy nem tette.

– Csak ne védd!

– Méghogy én…

Már másodszor csengettek.

– Magnózik. Lehet, hogy magnózik.

Ijedt ingerültség ereszkedett rájuk, mert odabentről senki sem felelt.

Nem beszéltek róla, de mindkettőjükben felmerült a gondolat, a fiuk hátha nem is töltötte otthon az éjszakát. És a következő gondolat már az aggodalomé volt. Vajon nő van-e a dologban? Az a jobbik eset. Mert megtörténhet, hogy a kölyök valami nemszeretem dologba keveredik és talán a rendőrség…

A gondolatra is elsápadtak.

Szabados kitartóan nyomta a csengőt. Aztán egy horkantással előhalászta öreg bőrkabátja zsebéből a lakáskulcsot. Nyitni akarta, de a kulcs nem szaladt a helyére.

– Ez a kölyök már megint a zárban hagyta a kulcsot – dörmögte megenyhülten.

Vártak.

Most zörgés hallatszott, meg ajtócsapódás.

– Öcsi! Mi van veled? – kiabálták.

Pillanatnyi csönd. Aztán egy ijedt hangocska:

– Én vagyok! Én vagyok itthon, nem Öcsi.

És már csattant is a zár, és már nyílt is az ajtó és ott állt előttük fáradtan, zavartan és mosolyogva a lányuk.

– Nóri!

Hát erre nem számítottak! A meglepetéstől és az örömtől jó sokáig szólni sem tudtak. Hiszen, amióta Nóri elment hazulról, hogy egy vidéki város kórházában dolgozzék, alig-alig kaptak hírt róla. Kurta-furta lapjain mindig a sok munkáról panaszkodott, olyan monotóniával, ami már inkább kifogásnak tűnt, nem pedig mentegetőzésnek. Fél esztendeje pedig még csak lapot sem írt, mint aki végképpen fel akarja számolni a szülői házhoz fűződő kapcsolatait.

– Nórikám, aranyom!

– Csakhogy… – tört ki belőlük a sóhaj, aztán a lány első, boldog „anyu, apu” sikkantására végre gátját törte bennük a meglepetés öröme. Ölelték, csókolták a lányukat, aki azt sem tudta, melyikükhöz ugorjék előbb.

Mindez pedig a nyitott ajtóban történt. S zajosak voltak, persze, a folyosóbeli figyelgetők legnagyobb örömére, ámbár azok megszokhatták, hogy Szabadosék olyanok „akár a cigányok”, hangosak és „zeng tőlük a ház”.

Ők ezzel mitsem törődtek. A reggeli vidám hangulatuknak ez volt a betetőzése. Másfél év után végre viszontláthatták a lányukat, méghozzá épen és egészségesen, vagyis feloldódhatott bennük a soha ki nem irtható, soha ki nem nőhető szülői szorongás.

– Megfogytál.

– Ugyan, anyu. Még híztam is…

– Csak nem? – Szabadosné anyai mosolyába intim kíváncsiság vegyült.

– Áh, ugyan anyu.

– Megasszonyosodtál.

– Megöregedtem.

– Hallod, hallod, Marcsula! Azt mondja, hogy megöregedett!

– Majd mit mondok! Akkor beszélj, ha annyi idős leszel, mint mi.

– Ugyan, anyukám, te sosem öregszel!

– Az igaz! – lelkendezett Szabados. – Anyád olyan fiatal, hogy a kolléganőit folyvást a fene eszi, ha ránéznek!

Könnyű életed lehetett. A férjed se nyúz…

Összevissza beszéltek nagy lelkendezés közben és már könny csillogott a szemükben. Szabadosné újból és újból magához ölelte a lányát és sírós hangon ismételgette.

– Csakhogy hazajöttél, Nórikám! Csakhogy megjöttetek végre.

A lány bólintott, de nem szólt semmit. Szipogott.

Apja köhécselt, krákogott és egyszerre csak rendkívül fontosnak tartotta, hogy a kezében tartott gereblyének helyet keressen az előszoba valamelyik sarkában. Szemérmességével azonban nem sokra jutott, mert az asszony, csakhogy a maga meghatottságát leplezze, könyörtelenül lecsapott rá.

– Béla, ne sírj! Istenem, túl sokat iszol mostanában.

– Ej, Marikám, ti is bőgtök, a mindenit!

Hát persze, hogy bőgtek „nagy volt a brühühü”, közben lelkesen és zajosan, porosan és boldogan bezúdultak a szobába, mint akik szentül hiszik, hogy odabent újabb meglepetés várja őket. A meglepetés pedig nem lehetett volna más, csakis Nóri férje, akit a szülők még csak nem is láttak, pedig egy esztendeje volt már, hogy a lányuk egy levelezőlapon megírta: „Mackóval egybekeltünk. Majd meglátogatunk benneteket.”

Ám a szoba üres volt és a megszokottól mindössze abban tért el, hogy az ablak függönye félre volt húzva, szárnyai kitárva és a szőnyeg közepén egy nagy piros bőrönd éktelenkedett.

Lazán lehajtott fedele alól, akár egy kajánul nyitott szájból most kilógott az időközben tésztamódra megkelt szennyesruha.

– És?

A kérdés önkénytelenül bukott ki Mária száján és várakozóan tekintett a lányára.

– És?

Mindhárman tudták, kire vonatkozik a megismételt, egyetlen kérdőszó.

A sírás-nevetés egyszeriben megpattant a levegőben. A süket csendben csak Nóri elhaló hangja hallatszott.

– Ööö… kinyitottam az ablakot. Nagyon fülledt volt idebenn.

Nézték az üres szobát. Nóri a lelke mélyén még mindig reszketve és keserűen gondolt arra, hogyha apu csöngetése csak egy percet is késik, talán sosem kerül sor erre a kínos jelenetre.

Nem mert az anyjára nézni. Félt a változástól, ami egyik pillanatról a másikra olyan könnyen végbemegy rajta. Mária valamikor nagyon szép babaarcán amúgy is ritka vendég volt a mosoly. Elég volt egy bizonytalan szó, egy nemszeretem fordulat és tüstént lehervadt róla. Olyankor minden vonás megkeményedett, tekintetében mintha űzött vad rémülete rejtezne, kurta szavai mélyén valami ijedt és szomorú dac bujkált… majd ahogy jött, úgy el is múlt a gyászos hangulat.

Nóri még gyermekkorából emlékezett anyjának ijesztő hangulatváltozásaira. Sosem tudott rájönni, mikor és miért támad fel ez a feszültség, arra sem, hogy mi indítja meg benne az oldódást. Most is félt tőle, akárcsak gyermekkorában, s ahelyett, hogy tanácsot várva tüstént elmondott volna mindent, ijedten repdeső tekintettel leguggolt a bőröndhöz:

– Jaj, a szennyes! Majdnem kiborult az egész!

Gyermeteg menekülés volt ez, Nóri méltatlannak érezte és egy pillanatig (igazán csak egy pillanatig) csodálta az apját, akinek tréfálkozni való kedve támadt, mert az ablakon kihajolva így szólt:

– Hóhó, talán kiugrott, Marcsulám. Azt gondolta, inkább a halál, mint egy anyós. Tudod, az ilyen ifjú férjek, nagyon félénkek!

Már-már sikoltásnak hangzott Nóri éles nevetése:

– Oh, hát ti Mackót keresitek? – csapta össze a kezét. – Nem együtt utaztunk! Ő csak a déli vonattal jön, ha ugyan nem az estivel! Igen… igen, azt hiszem, inkább csak az estivel jön majd. Tudod, anyukám, Mackó rengeteget dolgozik, még az utolsó percben is ide-oda hívták, a kocsit is elvitte szervízbe,… nem a miénk, áh, a kórház kocsija, de az ő gondján van, meg minden. Képzeljétek tegnap estére színházjegyünk volt… és még oda se tudott eljönni…

Csak egyetlen szót mondj! Csak egyetlen szót!

Nóri elfulladt és reménykedve nézett a szüleire. Mosolygott, persze és a vállát vonogatta, mint aki igazán nem tehet, róla, hogy ilyen szorgalmas férje van. S lám, a felmentés azon nyomban megérkezett, derűs bólogatások formájában, mert lányos szülők szemében nincs rokonszenvesebb az olyan vőnél, aki éjt nappallá téve dolgozik.

– No, ez derék… no, ez derék – bólogatott Szabados. – Hanem, hallod-e kislányom, hkm, ha meg nem sértelek, hehe, mi ennek a Mackónak a becsületes neve. Mert ez nagyon modern dolog, ugye, hogy már egy esztendeje csak így olvassuk a leveleidben, akarom mondani a lapjaidon, hogy Mackó így, meg Mackó úgy…

– Jaj, hát persze hogy van becsületes neve. Hutás Gergely. Gregi.

Szabados felkapta a szemöldökét és vidám gúnnyal nézett a feleségére.

– Gregi. Aha. Az jó név. Hallod, Marikám?

Az asszony legyintett. Leereszkedett egy fotelba és ölébe ejtett kézzel, elmerülten nézte a lányát.

– A déli vonattal talán meg is érkezik… – folytatta Nóri. – De írt egy cédulát, hogy akkor se aggódjam, ha csak az estivel… vagy, ha a kocsi készen lesz, akkor persze azzal… Hát aztán csak én jöttem.

– Miért nem vártad meg. Jobb lett volna, ha együtt jöttök.

– Úgy volt.

Megtartom a szavamat, ne félj!

Szabados Béla széles gesztusokkal fejezte ki örömét. Széttárta karját, ismét megölelte a lányát, aztán néhány lépést tett a szobában, miközben levette öreg bőrzakóját és egy meglehetősen gyűrött zsebkendővel megtörülte verítékes homlokát.

– Meleg van – mondta. – De ahogy van, úgy van. És hogy itthon vagy, az benne a legjobb. Erre pedig iszunk egyet! – mondta ki végül a szentenciát. – Most még anyád se tiltja meg, sőt ő is velünk iszik.

Szabadosné mosolygott, de a szeme sarkából a szennyessel teli bőröndöt nézte. Nem szólt. A férje közben a csúnya kombinált szekrényhez lépett és a vitrin-részből egy flaska pálinkát, meg három kis poharat vett elő. A flaskát tüntetően a világosság felé tartotta, mintha azt vizsgálná, mennyi van benne, majd kötekedő kacsintással a felesége felé mutatta, jelezvén, hogy lám csak, semmi sem fogyott az üvegből, nem kell folyton gyanúsítani az embert.

– Kisüsti. Akár a méreg – jegyezte meg, miközben töltött a poharakba.

Hát mosolyogva néztek egymás szemébe.

– Isten hozott, kislányom.

Ittak. A pálinka valóban méregerős volt, s persze büdös is. Megköhögtette, meg is könnyeztette őket.

Aztán mindhárman letelepedtek a fotelokba és a szülők, noha égtek a kíváncsiságtól, hogy minél többet halljanak a lányuk vidéken töltött hónapjairól, minduntalan azon kapták magukat, hogy egymás szavába vágva önmagukról mesélnek.

… és tudod Nórikám, amióta ez a fránya telek megvan, csuda jól élünk. Apád különösen, mert ami gyümölcs azokról az öreg fákról lehullik, azt ő egy kis taligával mind összeszedi és még a szomszédoktól is elkunyerálja a hullott gyümölcsöt, akár egy koldus. Nagy üzlet ez neki, mert viszi az egészet a pálinkafőzdébe…

– … előbb megpróbáltuk, hehe, a dugiban főzést. A nagy kukta fazék szelepét levettük, helyébe gumicsövet húztunk, arra pedig egy jókora lepárló üvegspirált kötöttünk, amit Öcsi szerzett valahonnan. Olyan volt az a pici konyha, akár egy alkimista műhelye. És milyen büdös. Mert gondolhatod, hogy a vegyes cefrének éppenséggel nincs jó szaga.

A villanyrezsón csináltuk az egészet, de szörnyű lassan ment a dolog, mert nem szabad ám nagy tűzön forralni, hanem csak egészen lassú pöfögtetéssel, hogy ne a víznek, hanem az alkoholnak a forráspontját érje el az anyag. Anyád nagyon ideges volt aznap, mert bebüdösítettem a konyhát, és ebédfőzésről szó sem lehetett. Ráadásul a hosszú gumicső, amit a kerti csapból vezettünk be, hogy a víz lehűtse a spirálüveget, egyszerre csak leesett és tele lett vízzel az egész konyha.

Az asszony a fejét csóválta. Csillogott a szeme, ahogy folytatta.

– Még hogy ideges voltam? Apádat láttad volna. „Atyaisten, atyaisten”, csak ennyit tudott mondani és ugrált ide-oda, de semmit sem csinált. És nemcsak a konyha volt büdös, hanem az egész ház is, meg a kert is, meg az utca is, na hiszen, csak az kellett volna, hogy valaki feljelentsen bennünket.

– Azám, a végén én magam is begorombultam, amikor a gumicsövet visszahúztuk, a konyhát feltörültük… haha, mert akkor meg a kuktafazékra húzott kis gumicső ugrott le és a plafont telefröcskölte cefrével. Akkor már nem az atyaistent emlegettem, hanem sokkal kacifántosabb dolgokat mondtam… na, hát te kórházban dolgozol, ott az orvosok káromkodnak, mint a hétszentség, tudhatod, hogy miket mondtam. A végén kijelentettem: na, gyerekek, ebből elég, ezentúl boltban veszem a pálinkát.

– … és ezt apád úgy jelentette ki, mintha bizony mi erőltettük volna, hogy odahaza főzőcskézzen. Ráadásul pálinka helyett csak egy csomó büdös víz jött ki a csőből… ámbár, ha folytattuk volna, ma talán kevesebbet inna apád.

– Csak nem iszol, apu? – kérdezte a lány.

Szabados Béla ültében előrehajolt és szeretettel megsimogatta a felesége kezét.

– Ugyan, Marcsi, ne ijesztgesd a gyereket. Egy-két kupica napjában, csak az egészség kedvéért.

Nóri fátyolos szemmel nézte a szüleit. Soha ilyen elégedettnek és vidámnak nem látta őket. Tátott szájjal hallgatta minden szavukat, mint gyermekkorában a meséket. A lelke mélyén azonban megkondultak furcsa kis harangok a lelke mélyén már-már eluralkodott a pánik, hiszen vészesen rohan az idő, minden perc drága, mindarról, amiről most szó van, lehetne máskor is beszélni… mert most neki kellene elmondania mindent, úgy ahogy történt,… dehát hol is kezdené, hogy megértsék. Sietni kell, mert csak egyetlen félreértés, egyetlen rossz szó…

Még csak kora reggel volt.

Ámbár nem akart mást, csak – várni.

A kis pohár pálinka a fejébe szállt. Tegnap este óta nem evett, és nem szokott hozzá, hogy éhgyomorra szeszt igyon.

Tegnap este óta? Hiszen már hetek óta alig képes lenyelni egy falatot. Mindannyiszor valami nagy szorítást érez a torkában. Mint amikor sírni kezd az ember.

Egy év múlva… Akárhol is leszünk, megtaláljuk egymást.

Hátradőlt a fotelban, a pohárkával játszadozott és arcán egy ottfelejtett mosollyal hallgatta szüleit.

– Ilyen szerencséről álmodni sem mertünk volna. Potom pénzért vettük, mondom potom pénzért. És milyen közel van! Nahát… hallod, Bélus, akár már holnap kimehetnénk velük. Megmutatjuk lányom, a te Mackódnak is, micsoda birodalmunk van. És közel… egészen közel. Innen földalattival a végállomásig, nahát, az csak pár perc. Onnan meg a helyiérdekű vasúttal pontosan húsz perc. Lemértük. Ha innen a szobából elindulsz, másfél óra alatt oda-vissza megteheted az utat.

– Nagyszerű. – Nóri fáradtan lelkendezett.

– És micsoda levegő, ugye Marcsulám! Micsoda levegő!

Hiába álltak meg újból és újból a beszédben, mondván, hogy „hagyjuk már ezt a gyereket is mesélni”, azért mégis elmondták, hogy ez a telek – amely most már az ő birodalmuk –, egy idős házaspáré volt, akik nem tudták gondozni és úgy adták el, hogy még a teljes vételárat sem kérték egyszerre. Így aztán csak töprenkedni kellett, hogyan és mint, de máris megszületett a döntés: nem elég a telek, ház is kell rá.

– Apád megtáltosodott.

Annak külön története volt. A Szabados Béla megtáltosodásának. Hogy miképpen ötlött fel benne a kis faház ötlete, hogyan határozta el, hogy készen ugyan nem veszi, miképpen döntött arról, hogy annyi sok év után, mégis csak felhívja hajdani munkahelyét, a Fűrésztelepek Központját, amelyről tudta, hogy mostanság összerakható faházak elemeit reklámozza.

– Pedig csúnyán elbántak velem, hidd el kislányom. Dehát az ember ilyenkor azt mondja, ott egyen meg a fene benneteket, legalább azzal vezekeljetek, hogy most a segítségemre lesztek.

Szabados Béla fújt egyet. És kacsintott a szavaihoz. A felesége hirtelen felállt és becsukta a vitrines szekrény ajtaját.

Majd hazamegy vonattal. Van nála pénz…

– No, ide a poharakat! Még egy töltés.

Nóri az anyjára nézett. Mosolygott. Az visszamosolygott rá és ő is nyújtotta a poharát.

– Mondom, hogy apád megtáltosodott. Egyszerűen felhívta a Fűrészipartól azt a régi ellenségét, a Hollender elvtársat. Aki most ott igazgató. Azt mondta, hogy a jó édes anyjukat… na, ezt nem a Hollendernek mondta, hanem csak úgy magában, mert ez az a Hollender, aki úgy tolt ki apáddal, hogy végigüvöltözte az udvaron, „vesszen ez a kommunista”!

Béla közbevágott.

– No de mikor üvöltözte, Marcsulám? Azt is mondd meg!… Na, mindegy.

Az igazság, hogy nagyon kedvesen fogadott. Mondtam neki a telefonban: na, Hollender elvtárs, emlékszel-e a nagy kampányokra? „Arccal a vasút felé” meg „Gyűjtsd a fáradt olajat” meg „Előre Sztálinvárosért” meg a „Gyapotszedők versenye”. Mert tudod kislányom, annakidején én ezekben mindig részvettem.

Hát mondom most a Hollender elvtársnak:

– Hallod, itt az idő! Egy magamfajta öreg harcost kellene kisegíteni olyasmivel, ami nektek semmibe se kerül.

– Ha nekünk nem is, neked igen, – nevetett a telefonba, – mert mostanában az igazgatók meg a párttitkárok folyton röhigcsélnek, mintha csiklandoznák őket. Na, hogy rövidre fogjam, önköltségi áron adtak egy egész házra való anyagot. Sőt, ez a Hollander még azt is megtette, hogy selejtbe írt egy csomó olyan elemet, széldeszkát, aminek az égvilágon semmi, de semmi baja nem volt. Azt aztán ingyen megkaptam. Még egy szobácskára való panel is maradt,… az majd a ti szobátok lesz.

– Apu te valóságos csoda vagy – motyogta Nóri és az újabb pohárka pálinkától mély, álmos sóhajtások szakadtak fel belőle.

– Azért csak ne légy úgy oda azért a nyavalyás Hollenderért. Biztosan a lelkiismerete bántotta. – hallotta az anyja hangját.

– Ugyan, Marcsulám. Lelkiismerete? Kit bánt manapság a lelkiismeret? – nevetgélt az apja.

Hollender nagyon rendesen viselkedett.

– Amióta elvtársnak szólított, nem lehet veled bírni.

Egy kicsi csönd támadt. Nóri felnyitotta a szemét.

A két szülő éppen mosolyogva bólogatott, s miközben őt nézték, neki magyaráztak, tulajdonképpen saját maguknak mesélték újra meg újra életük nagy, közös vállalkozásának kalandos históriáját. Volt ebben a mesterekkel való keserű hadakozástól, a gyümölcsfák metszésein keresztül a teljesen eredménytelen zöldségültetésig minden…

– Képzeld csak, Nórikám. Sárgabarackunk is van.

– Nahát, apu. Létezik még Magyarországon sárgabarack?

– Azám, idén szedjük először. Majd küldök belőle. Tudom, mennyire szereted. – mondta az anyja.

Nóri bólogatott. Már eluralkodott rajta a pálinka okozta bágyadtság. Már nőtt benne a bizalom és a megértés az öreges és csöppet sem ízléses lakás iránt, amely, mint régen, talán most is a biztonságot jelentheti számára.

– Öcsi hol van? – kérdezte váratlanul.

A két szülő egymásra nézett.

– Képzelem, hogy megnőtt – tette hozzá a lány.

– Majd meglátod – hümmögött Szabados Béla. Mindig hümmögött, hogyha valami kínos gondolattól akart szabadulni. – Már egy hete nem láttuk, nem jár ki a telekre. – És gondolatban hozzátette még: hát persze, persze, megnőtt a fiam is, mert ez a világ rendje. A gyerekek nőnek, az öregek meg, ugye, lassan összetöpörödnek. Egyre kisebbek lesznek, lassan egészen elfogynak és csak a por meg a hamu marad utánuk. Mindez azonban csak átfutott az agyán, nem beszélt róla, mert nem akarta borongóssá tenni a hangulatot. Ezek amúgy is elcsépelt közhelyek, az emberek mondogatják, mondogatják, de senki sem gondol bele úgy igazán. Ezért a kelleténél még vidámabb arcot vágott és újra töltött, de most már csak saját magának, mert sem a felesége, sem a lánya két pohárkánál többet amúgy sem isznak. Felhajtotta és megint ő szólalt meg először.

– Öcsi már olyan nagyfiú, hogy többször is összekaptunk. Nyegle, szemtelen kamasz. Amikor a házat állítottuk, egyszerűen elzavartam. Mondom, ha örökké csak gúnyolódsz, akár ne is segíts.

– Apád egyszer meg is pofozta.

– Micsoda?

– Jaj, Marikám, már megint csak rémiszted a gyereket. A végén azt fogja hinni, hogy az apja egy rabiátus vén alkoholista lett. Szó sem volt pofozásról. Egyszer kapott egy gyors nyaklevest, de nem halt bele és a végén még ő kért bocsánatot.

– Most hol van?

– Hát…

Újabb vállvonogatás volt a válasz.

– Isten tudja. Kószál. Nincs rossz társaságban.

– Ki tudja, talán valami lány is van a dologban. Hohó… jönnek majd az unokák.

– Béla, már megint bolondozol.

– Mondd, hát mit tegyek…? Ugorjak ki az ablakon?

Nóri lehunyta a szemét. Hirtelen felkavarodott a gyomra. Nagyokat sóhajtott, hogy eltűnjék torkából a fojtódás. Ugorjak ki az ablakon? Ugorjak ki az ablakon? – dörömbölt benne a kérdés.

– Öcsi nem rossz gyerek – hallotta anyjának hadaró beszédét. – Éppen csak a fejébe vette, hogy apádat kiszekálja a világból. A telket hülyeségnek tartotta, meg unalmasnak és kijelentette, hogy máris unja. Ezek a házak a kispolgári individualizmus fellegvárai, a kapzsiság melegágyai, minden víkendtelep naponta újraszüli a kapitalizmust és ezt már megmondta Lenin is, aztán egyszerre csak nagyon megsértette apádat és akkor kapta a pofont.

Nóri fáradtan ingatta a fejét.

– Megsértette?

– Sándor bácsi előtt azt vágta apád fejéhez, hogy miatta van elmaradva az ország ötven évvel Európától. Hogy unja a vonalas dumáit, a folytonos példálózásait…

– Nahát… nahát… – álmélkodott Nóri. Hirtelen elfogta a nevetés. Kuncogva nevetett. Mintha sosem akarná abbahagyni. Mert fejébe szállt ugyan a pálinka, de hát attól függetlenül is szörnyen komikus lehetett, ahogy Öcsi, a lapátfülű, a kajla Öcsi, dühtől fuldokolva számonkéri apun meg anyun az ország fejlődését. Ez nagy röhej lehetett, igazán nagy röhej – gondolta és váratlanul előrenyújtotta a kezében forgatott pohárkát. Apja lovagiasan töltött neki a szörnyű pálinkából és ő mitsem törődve anyjának csodálkozó és rosszalló pillantásával, egy hajtásra kiitta. Aztán lerúgta könnyű szandálját, lábát maga alá húzta mélyet sóhajtott és kijelentette, hogy valami nagyon fontosat kellene elmondania…

De csak idáig jutott, mert az alkohol, meg a fáradtság végképp letörte. Fáradtnak és nagyon gyengének érezte magát, mint aki mázsás súlyt cipelt. Pedig a bőrönd nem is volt nagyon nehéz.

Megtalállak, akárhol leszel is…

A bőrönd.

Még mindig ott hevert a szoba közepén. Kihívóan, kajánul és fenyegetően.

A szülők várakozóan néztek a lányukra. Ugyan mit akarhat elmondani. Valahol a lelkük mélyén sejtették persze, hogy a fontos mondandó kapcsolatban áll majd a bőrönddel, Mackóval, meg a hirtelen felutazással. Nóri azonban egyik pillanatról a másikra elfelejtette, mit is akart az imént. Zavarosan, részegen, a mondatait minduntalan félbehagyva azt kezdte magyarázni rettentő körülményesen, hogy anyja semmiképp se nyúljon a bőröndhöz, mert az kizárólag az ő dolga. Mackónak így kell látnia ezt a bőröndöt, így ahogy van, szennyessel teli. Ezt most nem tudja megmagyarázni, de arra kéri anyját, nehogy kirámolja, nehogy beáztassa ezeket a szennyesruhákat, mert az valami nagyon nagy merénylet lenne az ő boldogsága ellen. Az egésznek szörnyű bonyolult előzményei vannak, ezt ő most nem is tudja elmondani.

A szülők bólogattak, egy-egy rövid szóval nyugtatgatták, mert látták rajta, hogy nagyon nyugtalan. Nyugtalansága láthatóan küzdött az alkohol okozta bágyadtsággal, mert egyre hangosabban, és egyre összefüggéstelenebbül beszélt. Aztán hirtelen szinte kirobbant belőle a kérdés.

– Örültök, hogy hazajöttem?

– Nórikán, micsoda kérdés?

– Szerettek még?

– Mi van veled, kislányom?

– És nem haragszotok, hogyha…?

– Ugyan, te gyerek.

Nóri még akart valamit kérdezni, de már ömlött a könnye. Ő tudta igazán, hogy nem a pálinka ríkatja. Összeomlása komolyan megijesztette a szüleit. Rémülten ugrottak hozzá, csókolgatták, a homlokát tapogatták, mint kisgyermekkorában tették, ha valami baját észlelték. Anyja még egyszer megkérdezte, nem állapotos-e, s amikor tagadólag rázta a fejét, a maguk módján rájöttek, mi baja. Éhes és kimerült persze, ők meg bolond fejjel a maguk kicsinyes dolgaival fárasztják, sőt még itatják is. A szülői aggodalom elnémította őket, Mária kiszaladt a konyhába, néhány falat vajaskenyérrel tért vissza, s azt Nóri – némi unszolásra – el is fogyasztotta. Akkor aztán folytonos nyugtatgatás közben átvezették lányukat a gyerekszobába, amely valaha Nóri szobája volt, de amióta elköltözött hazulról, Öcsi birodalma lett. Az öreg dívány még ott állt a régi helyén. Arra fektették. Gyengéden betakargatták, csitítgatták is, mert félálomban, részegen motyogva most folyton azt bizonygatta, hogy minden másképpen lett volna, ha ők ketten csak egy negyedórát is késnek.

– Miért jöttetek haza… miért jöttetek ilyen korán haza…?

Azzal már aludt is.

Óvatosan, hogy fel ne zavarják, behúzták maguk után az ajtót.

Ahogy átmentek a nagyszobán, megálltak a szőnyeg közepén heverő bőrönd előtt.

Egymásra néztek.

– Miért mondta, hogy korán jöttünk haza?

– Talán mert ki akarta mosni ezt a szennyest.

– Ugyan, Marcsula, hát a lelkedre kötötte, hogy hozzá ne nyúlj.

– Itt mégsem maradhat.

– Ne mosd ki helyette. Ő kérte. Lehet, hogy valamin összevesztek a férjével… aztán… de miért kérdezte, hogy haragszunk-e? Miért haragudnánk?

Szabadosné arcán most jelent meg az az ijesztő és szánandó komorság, amitől Nóri úgy rettegett.

– Nem értesz te ehhez…– vetette oda nyersen férjének, azzal felnyalábolta a nyitott bőröndöt és bevitte a fürdőszobába.

*

Most egy ideig ismét magukkal voltak elfoglalva, jóllehet gondolataik főképpen a lányuk és az ismeretlen vő körül jártak. Elraktak a telekről hazahozott kisebb nagyobb szerszámokat, ruhákat, evőeszközöket (a kis háznak még nem volt külön „háztartása”) és hogy megszabaduljanak a kerti munka fűszagú porától, gyorsan megfürödtek. Ha váltottak is néhány szót, az inkább a kertre, a házmesterné begipszelt kezére és hasonló, tüntetően távoli és közömbös témákra vonatkozott, gondolataikról egyikük sem volt hajlandó elárulni semmit.

– Hm. Méghogy… – hümmögött Szabados, de nem fejezte be a mondatot. Mária fürdősapkát húzott korán megőszült hajára, úgy állt a zuhany alá.

– Tortát csináljak vagy elég lesz a fagylalt? – kérdezte közben.

– Csakis fagylalt, Marcsulám. Tudod, hogy mennyire szeretik a gyerekek.

Az asszony rövid töprengés után kiszólt a zuhany vízfüggönye mögül.

– Legfeljebb készen veszek valami desszertet.

Kimondatlanul is tudták, mire készülnek.

Szabados a fürdés után egyenesen a kamrába sietett, ahol a polcok alól, sok minden kacat közül két ötliteres demizsont húzott elő. A középső polcon egy műanyag bevonatú, kétliteres demizson is állt, azt nagy titokban meghúzta, majd krákogva, kópés mosollyal a helyére tette. Ebben tartotta ugyanis a pálinka nagyját. Mária mindig csak a szobában tartott üveg fogyását figyelte árgus szemmel, erről a demizsonról jószerével elfelejtkezett.

Mielőtt a kamrából kilépett volna, a fürdőszoba felé hallgatózott. Onnan még mindig a víz csobogása hallatszott, ezért gyorsan visszaugrott még egy kortyintásra. Aztán harákolva, a fejét rázva, mint aki valami nagyon nem szeretem dolgot művelt, – pedig nagyon jól esett –, a két nagy demizsont alaposan kimosta – némi tócsát okozva a konyhában, amit aztán elfelejtett feltörülni.

Az asszony közben végzett a fürdéssel és az öltözködéssel. Vizet engedett a kádba, hogy beledobálja a bőröndben talált szennyes ruhákat. Közben rosszalóan csóválta a fejét, mert sohasem állta, ha a gyerekei a harisnyákat hurkába csavarva vágták a szennyesbe. Az meg éppenséggel felbosszantotta, hogy a lánya miért engedte ilyen piszkosra hordani a férje holmijait. Ám az alsóneműk között – meglepetésére – talált egészen tisztákat is, amelyek akkurátusan kivasalva szorongtak a többi alatt. Ez aztán már csöppet sem tetszett neki. Tisztát a szennyessel összekeverni valóságos bűn. Ilyet akkor sem tesz az ember, hogyha egy bőröndbe kénytelen csomagolni. Kerítsen egy nylonzacskót és abba gyömöszölje a szennyesét… El is határozta, hogy megszidja a lányát, mihelyt fölébred – mert hogyan fogja ellátni a családját, a gyerekét, ha még mindig nem képes rendet tartani maga körül.

Egy kissé az anyai hiúság is berzenkedett benne. Mert ugyan mit szólnak majd őróla a fiú szülei, ha mindez a tudomásukra jut.

Azám, a fiú szülei. Még őket sem ismerik.

Ami pedig a tiszta ruhát illeti, az természetesen ilyenkor már nem számít tisztának, ezért a kivasalt alsók, atléták, kombinék és zsebkendők is a többivel egy kupacba kerültek.

Szennyesruhát válogatni nem éppen gusztusos dolog. Mégis teremt valamiféle kapcsolatot a válogató és a ruha viselője között. Anyai káderezésnek sem utolsó formája és Mária nem is riadozott tőle. A koszos ingekről és a vastag pulóverekről azonnal megállapította, hogy olasz gyártmányúak, a teméntelen zokniról és a sok alsóról pedig, hogy a fiú „jólszituált” szülők gyermeke lehet, aki „végső soron ad magára” és nem egy gatyával meg két zoknival él a világban.

A dobozkát is felnyitotta. Fájdalomcsillapító, altató és fogamzásgátló tablettákat talált benne a szokásos kötszereken, tapaszokon, gumikatéteren és injekcióstűkön kívül, amelyek alapból hozzátartoznak egy ápolónő holmijához, mint kisgyerek zsebéhez a csúzli.

És már éppen emelte volna a nagy halom szennyest, hogy beledobálja az áztatóporos, meleg vízbe, amikor hirtelen megállt a keze. Csak nézte, nézte a szennyesruhát és az az érzése támadt, hogy ez a teméntelen szennyes, a tiszták is, meg az igazán piszkosak is, mind, mind… idegen holmi. Ezek a melltartók, a bugyik és a kombinék. Ismerte a lánya alsóneműit és nem lehetett, hogy valakinek másfél év alatt teljesen kicserélődjék a ruhatára. Ha a sok ismeretlen holmi között legalább egy ismerős akadna. Nórinak három kisvirágos kombinéja volt, amikor elköltözött. Azok közül legalább egynek itt kéne lennie. És ezek a melltartók! Hogy ezt előbb nem vette észre! Hiszen Nórinak alig egy-két melltartója van csupán, azazhogy csak volt, persze… dehát… ilyen kicsikék? És ez harisnyatartó? Nóri sosem viselt harisnyatartót.

Szabadosné lassan leereszkedett a kicsi székre, amely valaha a gyerekszobában volt, de lassan kiszorult a fürdőszobába. Leült hát és ebben a kuporgó helyzetben sokáig nézte a temérdek szennyest.

Anyai szívében nőttek, növekedtek a kérdőjelek, hogy hamarosan az aggodalom vad táncába fogjanak. És mint mindig, hogyha aggódás gyötörte, szája két sarkában megjelent két mély ránc és arcára kiült az a jól ismert ijesztő, szánandó komorság.

Abban a percben már világosan tudta is, hogy a mai nap boldog hangulatának vége. A telek, meg a kisház, lányuk hazatérése, kedves motyogása, mintha csak sokéves emlék volna már.

Ugyan mit hoznak majd az elkövetkező órák? Vajon megjön-e az a fiú, ez a Mackó, vagy Gregi… a férj. Megjön-e egyáltalán? És ha Nóri fölébred, vajon miféle meglepő és lehangoló bejelentése lesz majd?

Gépies mozdulatokkal kezdte visszacsomagolni a bőrönd tartalmát. Oda sem figyelt most már, a gondolatai messze jártak, miközben tömte, gyömöszölte a temérdek szennyest. A törülköző titkai már nem is érdekelték, visszatömte azt is a többi közé. Végül egy erőteljes, dühös mozdulattal lezárta a nagy piros bőröndöt és becsúsztatta a mosógép meg a centrifuga közé, hogy helyet ne foglaljon.

Aztán elkínzott arccal bámulva a semmibe, sokáig mozdulatlanul állt az áztatóporos vízzel teli kád felett.

Végül megrántotta a láncot, kihúzta a kád dugóját és hagyta, hadd menjen pocsékba a meleg víz.

– Kimegyek a piacra – suttogta maga elé. De már megint egészen máshol járt az esze. Bement a szobába, kinyitotta a csúnya, kombinált szekrény „szekreter” ajtaját és egy hajdani bonbonos dobozból kivett akkora összeget, amekkorát csak különleges alkalmakra tartogatott. Felkapott két szatyrot és kifelé indult volna…

Előbb azonban fel kellett háborodni a konyhában terjengő tócsán és meg kellett kérdeznie a férjét, mi legyen vacsorára – noha ezt nem vette komolyan. Hiszen még sosem főzte azt, amit a férje kívánt. Szabados azonban most is vállalta a játékot, sőt körülményeskedett is, mondván:

– Méghogy vacsora? Még nem is reggeliztünk.

– Ebédre paprikáskrumplit csapok össze. Csak keveset, mert úgyis korán vacsorázunk.

A férfi kopaszodó fejét vakargatta és bizonytalan pillantást vetett a két demizsonra.

– Ha rám hallgatsz, pörköltet csinálsz – mondta és gyengéd mosollyal nézett a feleségégre.

– Hagyj békén azzal a pörkölttel! – csattant fel az asszony olyan ingerülten, mint akit becsületében sértettek. Nagy tál húst sütök, sajttal megszórom és körítésnek rizst pirítok. Persze inkább csirkét. Az lesz a legjobb, hozzá sajttal töltött rántott hús, ahogy Ausztriában ettük. Hasábkrumpli és cékla, vagy uborka.

– Jó, jó – bólintott Szabados és szinte menekülve fordult vissza kedves demizsonjaihoz – Ha rám hallgatsz… hm… azt csinálsz, amit akarsz.

– Hülye vicc – sziszegett az asszony.

– Hova a fenébe raktátok a dugókat?

– A demizsonhoz? A helyén keresd. Az persze eszedbe se jut.

– Nem tudom, hogy hány liter bort hozzak! – dohogott a férfi és elmerülten törölgette homlokáról a hirtelen kiütött verítéket.

– Vegyél inkább egy csokor vágott virágot. Rózsa is legyen közte. A tüskés kaspóba tesszük, mint amikor Sándort ünnepeltük. És fagylaltot is hozz. Termoszban.

– Kinn hagytuk a telken.

Az asszony mérgesen fújt. A liftkulcsot csörgette.

– A keskenynyakú maradt kinn. De ki látott már keskenynyakú termoszban fagylaltot hozni.

– Hát akkor?

– Ne értetlenkedj már. A két, szélesszájú termoszban hozz vegyes fagylaltot. Úgy, mint mikor Sándort ünnepeltük.

Szabados a homlokára csapott.

– Jó, hogy annyiszor mondod. Sándort is meg kéne hívni. Majd telefonálok neki.

Felesége ekkor már a nyitott ajtóban állt. A folyosóról beözönlő napfény szemérmetlenül átvilágította könnyű nyári ruháját. Az utóbbi években meghízott kissé, de kislányos alakját még nem veszítette el. Dereka karcsú maradt, csípője szépen ívelt és könnyű lába talán még szebb lett, mint valaha. „Ősz hajú kislány” mosolygott magában Szabados és egészen hiábavaló mohósággal bámulta a feleségét, hiszen a sokesztendős együttlét tapasztalatai, a mindennapos gátlások amúgy sem engedték volna, hogy hirtelen feltámadt sóvárgását akár csak be is vallja. Néhány röpke pillanatig azonban mégis elálmodozott Mária alakján, s ezért nem vette észre, hogy a szép babaarc most a szokásosnál is komorabb.

Mária belső viharait végre elárulta érdesen elfúló hangja, ahogy az ajtóból még visszaszólt.

– Ne hívd meg Sándort! Hallod? Semmiképpen. Azt akarom, hogy ez a vacsora a mi ünnepünk legyen!

A férfi bólintott és utána ment a folyosóra.

– Hiszen ezért mondtam, hogy pörköltet csinálj – mondta csöndesen mosolyogva.

Az asszony már beszállt a liftbe és mozdulatlan arccal, szótlanul nézett vissza rá.

– Naftalin – suttogta maga elé. Érezte, hogy elsápad.

Nekidőlt a ház falának. A hentesüzlet előtt rövid sor állt. Alig tízen tizenöten lehettek. Sor sem alakult volna, ha éppen nem most hozzák a friss árut. Ilyenkor a bolt lehúzza a redőnyt. Nem sokáig, mindössze negyed órára, de ez éppen elég, hogy a környék háziasszonyai összetömörülve, türelmesen kivárják a nyitást. Mehetnének tovább is, a legközelebbi húsbolt nem is messze, éppen a sarkon túl van, de ott mások a törzsvendégek, mások kapják a szebb húst. A hentes ugyanis nagy művész. Noha szigorú előírások szabják meg, hogyan és miképpen kell szeletelnie az árut, mindig képes arra, hogy a kedves vevőknek szép húsokat szeljen, az idegeneknek pedig csupa ínt, mócsingot, fölös zsírt csapjon a mérlegre anélkül, hogy a kötelező szabványokat megsértené. A hentes tehát megbecsült ember, ha idősebb, évődnek vele a háziasszonyok, ha meg fiatalabb, olykor epekedő, sőt szemérmetlen, mélytüzű pillantásokat kaphat jutalmul – no persze, csak a fiatalabb háziasszonyoktól, mert az idősebbek, a háztartás nyűgeit kitartóan vállaló nagymamák inkább némi borravalóval toldják meg a hús árát. Ennek az összegnek átnyújtása megint külön rítus szerint történik, mindenki szeme láttára, vagy mindenki elől titkolózva, de mégis mindenki tudtával… Kölcsönös szíveskedések, pénzzel, pillantással, heherészéssel fűszerezve, mindez különös, bizalmas kapcsolatot teremt vevő és eladó között. Egyetlen más boltban sem akad ilyesmire példa, csakis a hentesnél, amiben – ki tudja – talán szerepe van a fehér csempéknek, a segéd fehér köpenyének, a felfokozott hangulatnak és nem utolsósorban a tükrösen vöröslő puha húsoknak, amelyek a tőkére kerülve, a vérben és nyálkában úszó kemény kezek szorításában várják a végüket. Legtöbbször szeletekre vágva, véresen piros, csillogó ajkak gyanánt nyílnak szét, mikor a szeleteket számolva, csak gyengéden lapozza őket a hentes ujja. Ám, ha dagadót vagy combot kér a vevő, már éles kés hasít a védtelenül remegő, síkos csodákra és a kegyetlen ujjak még bele is kotornak, szét is feszítik mutatván, hogy íme, elég nagy a nyílás, lesz helye a tölteléknek. És történik mindez a többi vevő tülekedése, csevegése, bizalmas pletykálkodása közben, a levágott csirkék egykedvű és szemérmetlen hullái között, kamaszos virslik és férfias szafaládék társaságában, hogy az embernek öntudatlanul is olyan érzése támad,… És ez az a pont, ahol a vevő és eladó kapcsolata nemcsak különös, hanem bizalmas is, noha e derék, agyonhajszolt, s többnyire mélyen erkölcsös háziasszonyok felháborodva tiltakoznak e bizalmasságnak még csak a gondolata ellen is, hiszen sem itt, sem máshol, még otthon sem fogalmazódnak meg bennük effajta gondolatok, az ilyesmi csakis külső szemlélőben, például Szabados Bélában fogalmazódhat meg, ámbár ő sem merné mindezt szavakban kifejezni, s különösképpen nem a felesége előtt.