Rita Falk

CSÁSZÁRMORZSA-DRÁMA

Magistra Könyvkiadó, 2022

A mű eredeti címe: Kaiserschmarrndrama

Copyright © 2018 dtv Verlagsgesellschaft mbH Co. KG

Munich/Germany

Magyar kiadás: Magistra Könyvkiadó, 2022

Hungarian edition © Magistra Könyvkiadó, 2022

A műből a jogtulajdonos engedélye nélkül részlet sem közölhető.

Fordította: Balla Judit

Hungarian translation © Balla Judit, 2022

Szerkesztő: Németvölgyi Ilona

Kiadta a Magistra Könyvkiadó 2022-ben

Felelős kiadó: a Kiadó ügyvezetője

www.magistrakiado.hu

Coverdesign © dtv

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-30-1

1. fejezet

– Ezt nézd meg, Eberhofer – mordul rám a hentesné azonnal, amint átlépi az irodám küszöbét, és egy gyógyszeres dobozt csap le elém az asztalra, azaz pontosan a lábam elé. – Vi-ag-ra!

Nagyon lassan és nagyon fenyegetően ejti ki a szót. Megnézem a gyógyszeresdobozt. Valóban. Viagra.

– Értem. És én miben lehetek szolgálatodra, kedves Gisela? – kérdezem, mert tényleg fogalmam sincs róla.

– Te csak ne játszd itt a hülyét, faluzsandár! – mordul fel újra. Kihúz egy széket velem szemben és zihálva lezökken rá. – A barátod íróasztalának a fiókjában találtam!

– És pontosan mit is kerestél te a barátom íróasztalának a fiókjában?

– Egy lyukasztót, a fenébe! Egy szaros lyukasztót kerestem – ugatja felém a szép juharfa asztallapom fölött.

– Lyukasztót kerestél és Viagrát találtál. Vicces, nem? – mondom, és miközben ide-oda forgatom a kezemben a dobozt, nem tudom visszafojtani a vigyorgást. Simmerl, a vén kéjenc. Csak nem…

– Szerinted ez vicces? Tudhattam volna, Eberhofer! Veled ellentétben azonban én a világon semmi vicceset nem találok benne, érted? Különösen azért nem, mert már két tabletta hiányzik belőle, és azt teljes bizonyossággal tudom, hogy nem miattam hiányzik!

– Miattam sem, Gisela. Ha kell, meg is esküszöm rá.

– Nagyon vicces, Franz, de nem úszod meg ennyivel! Gyerünk, barátocskám, ki vele! Mit tudsz erről az egészről?

Hogy mit tudok róla? Semmit. Hogyan is tudhatnék? Simmerl az én jó, bizalmi hentesem. Talán még régi cimborámnak is mondanám. Régi cimborákkal pedig nem Viagráról beszélget az ember. Az már biztos. Mert ugyan ki akarna hülyét csinálni magából? Te, Franz, képzeld, szereztem egy doboz Viagrát, meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok… Nem. Ilyeneket nem mondunk. Ezt közlöm is Giselával.

– Nézd, Gisela – mondom neki. – Én autókról, sörről, futballról, és néha nőkről beszélgetek a pároddal, meg még legfeljebb a húsárakról. Jó, olykor talán politizálunk is egy kicsit. De Viagráról nem beszélgetünk. Soha. Akár hiszed, akár nem.

– De te a barátja vagy, Franz – erősködik, de a hangja már nem olyan éles. – Úgy értem, neked csak elmesélné, ha… ha lenne valakije…

– Talán igen, talán nem, de hidd el, nem mondott nekem semmit.

– Tényleg?

– Tényleg.

– És rendőrként… rendőrként mit mondanál erre az ügyre, ezzel a Viagrával? – faggat tovább.

– Fogalmam sincs – mondom a vállamat vonogatva.

Közben a szemem sarkából látom, hogy egy furgon gördül be a városháza elé. „Flötzinger víz-gáz-fűtés” felirat díszeleg az oldalán. Már csak ez hiányzott!

– Flötzinger – mondja Gisela, miután a pillantása követi az enyémet. – Már csak ez hiányzott!

Leveszem a csülkömet az asztalról és iszom egy korty kávét. Már nem igazán meleg, a forrótól meg igencsak távol áll, inkább olyan langyosnak mondanám, de ahhoz, hogy egy újat hozzak magamnak, előre kellene mennem a hivatali nőszemélyekhez, mert hogy ott áll a városháza egyetlen kávéfőzője. Előbb azonban lássuk, mit akar Flötzinger.

Abban a pillanatban már kopognak is az ajtómon, és ott áll a buheráló a maga teljes pompájában. Részletesebben: a foltos overalljában, a ronda, gondozatlan szakállával és a teljesen bepárásodott szemüvegével. Nem kimondottan szemet gyönyörködtető látvány, hogy finom legyek.

Miután mindenki udvariasan üdvözölt mindenkit, Flötzinger leül és a szemüvegét kezdi tisztogatni.

– Te, Gisela, ki az a csinos leányzó, aki mostanában mindenféle dobozokkal járkál ki-be nálatok? – kérdezi pucoválás közben. – Esetleg beköltözik hozzátok? A Max üresen maradt lakásába talán?

Gisela bólogat.

– Így van. Maxnak vettünk egy jó puccos lakást odaát, az új lakóparkban, tudod, bár nem értem, mi szüksége rá, amikor az ex-barátnője, az a szánalmas kis riherongy egyik napról a másikra faképnél hagyta, úgyhogy akár haza is költözhetne, de nem, az uraság a világért sem akar az ő jó szüleinél lakni. Mert hogy a saját lábára akar állni, azt mondja.

– Értem – bólogat Flötzinger a szemüvegét vizsgálgatva.

Gisela meg csak mondja tovább a magáét, így azt is megtudjuk, hogy a magára maradt hentespár úgy döntött, kiadja az emeleten üresen maradt kis lakást, ne álljon ott lakatlanul. Egy kis pénz is bejön belőle, és mégiscsak lakik benne valaki, aki fűti és rendben tartja.

Értelmes megoldás, meg kell hagyni. Ez az ifjú hölgyemény meg, ez a vadonatúj bérlő, ráadásul a szomszéd falu lelkészének a húga. Igaz, hogy evangélikusok, de azért rosszabbat is el lehet képzelni, nem igaz? Manapság az ember sose tudhatja…

– Nem is olyan rossz csere – bólogat álmodozó tekintettel a buheráló. – De tényleg, Gisela, az idegesítő kölykötök úgyis mindig csak pénzért, ennivalóért, meg tiszta ruháért nyaggatott téged. Egy ilyen kis angyalra becserélni igazi bombaüzlet.

– Vigyázz a szádra, Flötzinger! – kezd újra morogni Gisela. – És tartsd távol a mocskos mancsaidat attól a lánytól, megértetted? Az egy rendes lány, és biztos, hogy utolsó, amire vágyik, az egy ilyen farokvezérelt gazember, mint te vagy. Egy olyan ráadásul, aki nemcsak külön él a feleségétől és a gyerekeitől, de még azt a nyomorult tartásdíjat sem képes időben fizetni!

– Jól van, jól van, ne izgasd fel magad, drága Gisela. Nincs nekem a világon semmi hátsó szándékom, egyszerűen csak érdeklődtem. Az ember csak tudni akarja, mi történik a környezetében, nem igaz? Hogy kiféle-miféle emberek költöznek ide, a szomszédságunkba? Mivel foglalkozik ez a kis hölgy egyáltalán? – próbálkozik immár derűs hangon további információkhoz jutni a buheráló.

– Mit tudom én! Valami internetes dolog, nem értek hozzá, de nem is érdekel különösebben. A lakbért kifizette három hónapra előre, ez az, ami számít – feleli Gisela, aztán függőlegesbe emeli tekintélyes átmérőjű testét. – Ahogy mondtam, Flötzinger, te csak ne sertepertélj körülötte. A lányod lehetne! Inkább azon dolgozz, hogy visszaszerezd a te Marydet! No, akkor, uraim, a viszontlátásra!

– Gisela, várj! – kiáltok utána, mire azonnal megtorpan. – Itt felejtetted a Viagrádat!

Egyetlen gyors mozdulattal kitépi a kezemből a csomagot, aztán újra elfordul és eltűnik.

– Mire kell Giselának Viagra? Miközben éppen az előbb lengette meg előttem nagy fenyegetően az erkölcsi mutatóujját – mormolja egyetlen megmaradt szobatársam csak úgy maga elé.

Te jó ég, hová kerültem? Niederpornókirchenbe, vagy hová? Az egyiknek hirtelen Viagra kell, ki tudja, minek vagy kinek. A másik meg hívatlanul beront ide és szép leányzók felől érdeklődik. Én meg itt ülök velük, és nem jutok hozzá, hogy a rendes munkámat végezzem.

Egy pillantás az órára elárulja, hogy háromnegyed tizenkettő van. Ha az újságolvasástól és a különböző látogatóktól eltekintünk, még a kisujjamat sem mozdítottam ma, mármint szigorúan szakmai szempontból nézve. Nem mintha mostanában olyan sok dolgom lenne, teszem hozzá. Egy fickó fizetés nélkül akart meglógni a szállodából, aztán volt három tilosban parkoló és három ittas vezető, egy kerékpáron, kettő autóval. Utóbbi kettő közül az egyik a Simmerl Max fia. Ilyenkor az ember azért behunyja az egyik szemét. Vagy mind a kettőt. Ja, és volt még egy falkoszoló is, bár ő graffitiművésznek mondta magát. Ha neki így jó, tőlem az is lehet. A fal újrafestését így is, úgy is ki kell fizetnie, és persze a feljelentést sem úszta meg. Ezzel az elmúlt időszak eseményeinek felsorolása ki is merült. Az elmúlt negyedévé, hogy egészen pontos legyek. Ennyi munka mellett tényleg nem áll fenn a túlterheltség veszélye, el kell ismerni. Másfelől nézve viszont kimondottan előnyös ez a helyzet. Mert hogy jelenleg éppen házat építünk, Susi meg én. Ami gyilkos egy vállalkozás, nekem elhihetik. Az udvarunk minden áldott szegletében áll valamilyen gép, az egyik sarokban egy Toy Toy vécé, középen meg egy őrült nagy markoló. És természetesen mindenhol kosz, por, zaj, és ha ez még mindig nem lenne elég, minden héten hétfőtől péntekig hat lengyel építőmunkás lakik nálunk a házban. Jó, legalább nem az én szent disznóólamban. Ami egyébként, ha egyszer elkészül az új építmény, nyugállományba vonulhat majd sokévi hű és forrón szeretett szállásom szerepéből. Susi legalábbis így akarja. És a Papa is. Sőt, azt hiszem, még a Nagyi is.

– Mire kell Giselának Viagra? – rezzent fel a gondolataimból újra Flötzinger.

– Fogalmam sincs – közlöm vele, aztán fogom a bögrémet és megindulok vele az ajtó felé. – Te, Flötzinger, nekem most tényleg dolgom van, úgyhogy ha nem gond…

– Jól van, megyek már, megyek. – Feláll, nyújtózik egy nagyot, csak úgy recseg-ropog mindene. Aztán újra kinyitja a száját. – De lenne itt még valami, Franz. Igazából ezért jöttem. Az előleggel kapcsolatban, tudod… Szóval, Leopold, úgy értem, a bátyád…

– Pontosan tudom, kicsoda Leopold, Flötzinger – szakítom félbe, miközben megindulunk együtt a folyosón.

– Igen, persze… Szóval Leopold azt mondta, lehet, hogy mégis meggondolod magad a szaunával kapcsolatban. Tudod, az a közös szauna, az új pincétekben…

Igen. Ezt még meg kellett volna említenem az előbb. Nem egyszerűen házat építünk ugyanis, hanem ikerházat. Bizonyos mértékig Leopolddal és a családjával közösen. Természetesen nem az én fejemből pattant ki ekkora hibbanat, logikus, csak éppen a végén egyszerűen nem volt választásom. De tényleg. A legkisebb választásom sem maradt. Szinte meg sem kérdeztek, hogy úgy mondjam. Egyszerűen azért, mert egész rokonságom olyannyira egységes volt ebben a kérdésben, hogy az már gyomorforgató volt.

– Ebédidő? Akkor jó étvágyat! – rikkant ránk hirtelen a polgármester, előbukkanva az irodájából.

Hány óra van egyáltalán? Tizenkettő, a fenébe! Mindjárt haza kell mennem ebédelni, ilyenkor már nem éri meg friss kávét hozni, vagy mégis? A kezemben szorongatott bögrére nézek. Mérlegelnem kell a helyzetet.

– Mondd már, Franz, mi lesz azzal a szaunával? Most már tényleg tudnom kellene – idegesít ismét Flötzinger.

– Szauna? Milyen szaunáról van szó? – akarja tudni erre falunk elöljárója, és a tekintete úgy repked ide-oda, egyikünkről a másikra, mint egy pingponglabda.

– Az Eberhofer fivérek közös szaunájáról, polgármester – magyarázza a buheráló.

– Akkor nem tévedek, ha úgy gondolom, hogy maga nem is hivatalos ügyben van itt, Flötzinger?

– De fontos ügyben – feleli az igazságnak nem teljesen megfelelően.

A polgármester szeme most felhagy a pattogással és megtapad rajtam.

– Értem. És mondja csak, Eberhofer, a Simmerlné előbbi látogatásának legalább hivatalos oka volt? Úgy értem, feljelentést akart tenni, vagy valami ehhez hasonló? Vagy az is teljességgel magánjellegű volt? – óhajtja tudni, és a hangjába némi önelégült árnyalat vegyül.

Mielőtt még előállhatnék valami elfogadható magyarázattal, ami ráadásul sajnos nem is akar az eszembe jutni, kinyílik a folyosó másik végén a hivatali nőszemélyek ajtaja, és Susi néz ki rajta.

– Te, Franz! – kiált felém. – Ma mikor mész be Rudihoz a kórházba?

– Mikor mennék? Délután, mint mindig – felelem, és azonnal látom, ahogy a polgármester hegyezni kezdi a fülét.

– Akkor utána el tudod hozni Pault a bölcsődéből, ugye? Csak most az egyszer! Nekem még egy egész hasábnyi anyagot össze kell raknom a közlönybe!

Igyekszem olyan észrevétlenül bólintani, ahogy csak tudok.

– És ha még tejbegrízport és néhány banánt is vennél neki, az igazán remek lenne, drágám – trillázza Susi, azzal már újra el is tűnik.

A polgármester összekulcsolja a kezét a háta mögött, és egészen szorosan elém lép.

– Úgy látom, a magánélete nem is kissé stresszes, Eberhofer. Ilyen körülmények között egyenesen szerencsésnek mondhatja magát, amiért a munkájában éppen ellentétes a helyzet.

– A maga irodájában jelenleg egy darts-tábla, egy minigolf-szőnyeg, sőt még egy trambulin is áll, polgármester – felelem, és már indulok is a kijárat felé. – Sőt, néha azt is hallom, ahogy furulyán játszik. Igazán fel kell tennem a kérdést, kettőnk közül melyikünknek nagyobb a leterheltsége, már úgy szakmailag.

– Az mind csak a fizikai kiegyenlítése annak a rengeteg szellemi munkának, amit végzek, Eberhofer! Magának persze erről fogalma sem lehet!

– Értem – mondom, aztán már csukom is be magam mögött az városháza ajtaját és indulok a kocsihoz, Flötzinger meg szorosan a nyomomban.

Már hetek óta egy vénséges vén, a múlt század közepéről származó Opel Admirallal közlekedem. Ami ráadásul igazából a Papáé. A valaha volt egyetlen autója, és egyben büszkesége is, ráadásul. Valóságos csoda, hogy egyáltalán hajlandó kölcsön adni nekem. Amíg azonban makacsul megtagadom, hogy átvegyek valami borzalmas, vadonatúj szolgálati autót, sajnos rá vagyok szorulva a vén kasztnira. Mert hogy én nem akarok új kocsit, és ennyi. Pont.

– Te, Franz! – rezzent fel gondolataimból újra a víz-gáz-fűtés-buheráló. – A fürdőszobátok…

– Nézd, Flötzinger – szakítom félbe. – Magad is láthatod, nekem most dolgom van. Itt az ebédszünet, el kell hoznom Pault a bölcsődéből és mindennek a tetejébe még Rudi Birkenbergerrel is törődnöm kell. Úgyhogy légy oly jó, és hagyj nekem békét a hülye vizesblokkoddal.

– Még hogy vizesblokk – cicceg, mintha valami nagyon sértőt mondtam volna. – Legalább annyit mondj meg még gyorsan, hogy van Rudi?

– Ahogy az ember lenni szokott, ha egy autóban ülve száz métert zuhan fák között a lejtőn, aztán becsapódik a mélybe.

– Jó, de te is ott voltál abban a kocsiban, mégsem lett semmi bajod!

– Mert az én őrangyalom valószínűleg nem alszik téli álmot, tudod? Most pedig volt szerencsém – mondom, azzal bevágom a kocsiajtót. Éppen indítok, amikor meglátom a drótszamarán kitekerni a polgármestert a városháza udvaráról. Igazi biciklis versenyzőruha van rajta, a fején sisak. Gyakorlott tekeréssel száguld el mellettünk.

A mi elöljárónk, a munka hőse! Hogy halálra ne nevessem magam! Havonta egy tanácsülés és két aranylakodalom. Néhány hetven fölötti kerek születésnap. Egy szenior-farsang és egy Márton-napi felvonulás. Utóbbi kettő évente egyszer.

Jó, azt el kell ismerni, mifelénk, Niederkaltenkirchenben, igen ritkán történik valami. Leginkább nem történik semmi. Ezért aztán a polgármesternek még akkor sem jönne össze heti tíz óránál több munkája, ha minden áldott nap minden egyes helyi lakossal egyenként kezet fogna. Az ilyen méretű porfészkek polgármestereit meglehetősen ritkán fenyegeti a kiégés veszélye, akármennyire bizonygatja is az ellenkezőjét a mi falufőnökünk.

Otthon, ahogy behajtok az udvarra, a várakozásoknak megfelelően már ott áll a Papa, hogy kezdetét vegye ugyanaz a hibbant színjáték, amit minden egyes hazaérkezésemkor bemutat, amióta csak az ő kocsijával járok. Alig fékezek le, már oda is csoszog egy hatalmas nagyítóval felfegyverkezve, és a lehető legalaposabban átvizsgálja az Admiral minden egyes négyzetcentiméterét, esetleges új karcolások, vagy más egyéb sérülések után kutatva. Aztán belülről is megvizsgálja. Aztán átnézi a csomagtartót. Aztán a motort. Néha még a kocsi alá is befekszik. Esténként még egyszer eljátssza ugyanezt, akkor még egy elemlámpával is felszerelkezve. Hihetetlen. Bár, be kell vallanom, ebben az egy dologban nagyon hasonlítunk egymásra a Papával: mind a ketten a régi autókat szeretjük. Mi olyan autóval akarunk járni, amihez még csavarhúzóra van szükség. Vagy tőlem akár kombinált fogóra. De nem számítógépre. Semmiképpen sem.

– Ide a kulcsot – mordul rám, amint kiszálltam.

– Miért? – kérdezem szinte pánikba esve, mert Rudihoz a kórházba, és Paulért a bölcsődébe menet mindenképpen szükségem lesz autóra. Hogy a tejbegríz- és banánbeszerzésről már ne is beszéljek.

– Mert rögtön ebéd után beviszlek Landshutba, ahol átveszed az új kocsidat – közli velem, és kikapja a kezemből a kulcsot.

– De én nem akarok új kocsit!

– Nem is új. Majd meglátod. Hadd legyen meglepetés – mondja, azzal megindul befelé a házba.

Nagyon köszönöm. Utálom az ilyenfajta meglepetéseket.

Ma egytálétel van ebédre. Szalonnás bab. Mostanában gyakran van egytálétel nálunk, mert a Nagyi ragaszkodik hozzá, hogy az egész építőbrigádot etesse, ahhoz meg érthető módon sokkal egyszerűbb minden elképzelhető alapanyagot behajigálni egy nagy fazékba, mint egyenként bepanírozni mondjuk harminc szelet húst. Az asztalnál nagyrészt lengyelül folyik a szó, így nyugodtan a gondolataimba mélyedhetek.

Szóval egy új kocsi, ami nem is új. Nem mintha számítana, mert az én öreg szolgálati járgányomnak úgysem lehet méltó utóda semmilyen más kasztni. Micsoda álompár voltunk mi ketten! Egy dreamteam, mondhatni. És mi mindenen mentünk keresztül együtt. Könyveket lehetne teleírni vele. Egészen addig a balesetig…

Igen, az elég szörnyű volt. Ráadásul nem is történt volna meg, ha… De most már mit tegyünk? A fő, hogy mindketten túléltük, Rudi is, meg én is. Jó, Rudi esetében azért ez sokáig nem volt ilyen egyértelmű. Abba meg jobb bele sem gondolni, mi történt volna, ha azok a hatalmas lombkoronák nem fékezik a zuhanásunkat.

2. fejezet

Egy óra sem telik el, és már be is gördülünk a landshuti kapitányság elé, ahol csodálkozva fedezem fel a bejárat előtt a tiszteletreméltó Moratschek bíró urat. Ott ácsorog, mint egy át nem vett csomag, egyik lábáról a másikra áll, és idegesen tekintget az órájára. Amikor azonban észrevesz bennünket, egy csapásra kisimul az arca. Széles vigyor terül szét a képén, röviden, de szívélyesen üdvözöl bennünket, aztán kissé kapkodva már terelget is befelé.

– Indulás, uraim, kövessenek! – szólít fel, azzal már hussan is be előttünk az ajtón, átvág a földszinten, aztán a hátsó ajtón újra ki a belső udvarra, a rendőrségi parkolóba.

Kissé bugyuta arccal állunk, körülöttünk egy tucatnyi civil autó mindenfelé, de járőrautó, az közel-távol nincs egy sem. Moratschek azonban egy… igen, egy sípot húz elő a kabátzsebéből, erősen belefúj, mire a hátsó garázsok felől rendőrsziréna harsan válaszul. Két másodperc sem telik el, és kék villogóval kigördül elénk egy járőrautó, megáll előttünk, és egy kolléga kiszáll belőle. Vigyorogva odaköszön nekünk, egy kacsintással a kezembe nyomja a kulcsot, azzal már nyoma sincs.

– Nos, kedves Eberhofer – szólal meg egy percnyi néma áhítat után a bíró. Minden egyes szavából, nem is, minden egyes szótagjából árad a büszkeség. – Mit szól hozzá? 2500-as BMW, 1979-es évjárat, négyfokozatú sebességváltóval és ablaktekerővel, hát nem fantasztikus? A kormánya gyilkos. Garantáltan nincs benne klíma. Pontosan ilyet akart, vagy talán nem? Igen, igen, menjen, nézze csak meg! Gyerünk, gyerünk!

– Őrület – nyögöm ki, és alig hiszek a szememnek. Lassan körbejárom az egész kasztnit. Egy álom áll előttem. Egy valóra vált álom. Egy retró-csoda. Jó erősen meg kell csípjem magam, hogy elhiggyem, valóban jól látok.

Nagyon lassan, már-már áhítatosan nyitom ki a vezetőoldali ülést, és alig merek beülni, de persze megteszem. Istenem, ez az illat! Ez a jó öreg, ismerős illat! Bőr, fém, dohány és veríték. A bolygó összes bűncselekményének illata érződik benne. Nagyon, nagyon mélyen belélegzem, miközben a kezem áhítatosan a kormányra teszem.

– Honnan szerezte, Moratschek? – kérdezem aztán teljesen lenyűgözve, mert egy ilyen kincsre manapság nem könnyű rábukkanni.

– Jogos kérdés, jogos – feleli, és lehajol hozzám. – A rendőrmúzeumból. Akár hiszi, akár nem, Eberhofer. Most aztán néz, nem igaz?

– De… akkor ez… – dadogom meglehetősen elképedten.

– Ne is kérdezze – szakít félbe azonnal a bíró. – El sem tudja képzelni, mennyi munkámba került megszerezni! Mindegy, most már itt van a jó öreg járgány, méghozzá kívül-belül felújítva, magától értetődik. Meg kell mondjam, először egy Isettát akartam szerezni magának, ismeri? Zseniális kis pöfőgő, ha engem kérdez. De az apja azt mondta, az talán egy kicsit kicsi lenne magának.

– Mert úgy is van – jelentkezik szólásra a Papa is. – Abban hová tennéd a Nagyit, amikor bevásárolni viszed? Vagy a pedikűröshöz?

Meg kell hagyni, van benne logika.

A bíró megveregeti a fejem fölött az autó tetejét.

– Most már semmi nem állhat további sikeres nyomozói munkája útjába, Eberhofer. És, csak hogy tudja, kizárólag egyetlen okból intéztem ezt el magának. – Kis szünetet tart, előhúzza a tubákos szelencéjét és teljes nyugalommal szippant egyet, miközben látom, hogy a Papa legalább olyan izgatottan várja a monológ folytatását, mint én magam.

– És? – kérdezem végül.

– Egyszerűen azért, mert megtanultam… értékelni a munkáját, Eberhofer. Igen. Nagyra értékelem a teljesítményét, még akkor is, ha a nyomozási módszerei, hogy is mondjam, általában nem mondhatók igazán szokványosnak. És életveszélyesek is, méghozzá elég rendszeresen, nem igaz?

– Nem gondolja, hogy kissé eltúlozza a dolgokat, bíró úr? – bukik ki belőlem.

– Nem. Ugyanakkor szeretném én azt látni, hogy valaki akár csak meg is közelítse a maga 100%-os felderítettségi arányát. Igen. Ezt egyszer ki kellett mondani. Most pedig bocsássanak meg, nemsokára kezdődik a következő tárgyalásom.

Azzal elsiet, olyan gyorsan, hogy az elmormolt köszönetemet már valószínűleg nem is hallja.

Meg kell mondjam, tényleg megható. A mi derék Moratschek bírónk! Az egyik legmegbecsültebb, köztiszteletben álló személyiség az egész járásban. És éppen ő értékeli olyan nagyra a munkámat, hogy ekkora szívességet tegyen nekem. Minden elismerésem. Persze, legyünk őszinték, így, egymás között: valóban nem vagyok éppen kispályás zsaru.

– Igen, igen, kölyök – brummog a Papa, miközben teljes nyugalommal sodor magának egy füves cigarettát.

– Papa! – sziszegek rá aktuális tartózkodási helyünkre figyelemmel.

– Jó, jó, már el is tettem. A hazautat magadtól is megtalálod, gondolom.

Köszönésre emelem a kezem, aztán újra a kormányra fektetem. Jó nagy. Már-már hatalmas. Kifogástalan.

Mivel pedig bölcs előrelátással magammal hoztam az egyik kazettámat otthonról, először is beteszem, pokoli hangerősségre tekerem a Guns n’ Rosest, nagy levegőt veszek, aztán a gázra lépek.

Hoppá! Nem sokon múlik, hogy neki ne menjek egy Volvónak. Te jó ég, ez a kocsi, ennek aztán van erő a motorjában. Még hozzá kell szokni. Amire persze bőven lesz még időnk, nekünk kettőnknek a kis aranyossal.

Az út a klinikáig egyetlen hosszú diadalmenet. Gyakorlatilag mindent megelőzök, aminek csak kerekei vannak és nem tud repülni. És ami ugyancsak fontos: ahogy az emberek rám néznek, látom rajtuk, hogy mellettem állnak. Aki csak rám néz, az nem fordítja el rólam egykönnyen a tekintetét. De nem ám.

Az ápolónők három műszakban dolgoznak. Egy reggeles, egy délutános, és egy éjszakás váltja egymást. Az éjszakás nővért nem ismerem, ami logikus is, tekintve, hogy amikor ő dolgozik, akkor én már a tollasbálban heverészek otthon. A reggeles egy igen undok teremtés, ezért aztán igyekszem délutánra időzíteni a Rudinál tett látogatásaimat. A délutános nővér ugyanis Nora, aki szépségversenyt ugyan valószínűleg soha nem nyerne, viszont kedves, szívélyes és figyelmes. És ugyanolyan idegölőnek találja Rudit, mint én. És nagyon szereti a gumicukrot, ezért a földszinti kis boltban vásárolok is neki egy zacskóval, mielőtt felmennék az osztályra.

TÉLIKRUMPLIGOMBÓC

Franz Eberhofert, a testestül-lelkestül bajor rendőrt fegyelmi okokból helyezték át a nyüzsgő nagyvárosból csendes kis szülőfalujába, az ugyancsak jellegzetesen bajor Niederkaltenkirchenbe. Élete itt néha túlságosan is nyugodt mederben folydogál, esti járőrözései általában Wolfi kocsmájának pultjánál érnek véget, napközben pedig kedvenc tartózkodási helye süket nagymamájának konyhája, ahol ínycsiklandó ételeket ehet reggeltől estig. Apja, a kiöregedett 68-as lázadó közben vadkendert termeszt a hátsó kertben és folyamatosan Beatlest hallgat, amivel kishíján az őrületbe kergeti a kemény rockot előnyben részesítő fiát. A békés hétköznapokba azonban időnként zavaró események tolakodnak be. Itt van mindjárt a Neuhofer család, amelynek tagjai a legkülönösebb módokat választják az elhalálozásra. Annyira különös módokat, hogy Franz nyomozói szimata feléled és elhatározza, hogy utánanéz egy kicsit a morbid haláleseteknek. Ahogy egyre több gyanús körülményt fedez fel, az ügy is egyre érdekesebbé, ugyanakkor hátborzongatóbbá is válik…

A jó krimik, a jó ételek és a jó humor kedvelőinek – Nagyi hamisítatlan bajor receptjeivel.

GŐZGOMBÓC BLUES

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor rendőr kellemes falusi mindennapjait újabb bosszantó események zavarják meg. Höpfl iskolaigazgató házának falára például valaki rikító piros festékkel felírta, hogy „DÖGÖLJ MEG, TE DISZNÓ!”. Önmagában a felirat még nem lenne főbenjáró bűncselekmény, azonban a zaklatott igazgató nemsokára nyomtalanul eltűnik, később pedig darabokra szabdalva bukkan fel ismét a vasúti sínek között. Öngyilkosság? Gyilkosság? Franz nyomozása gyorsan kideríti, hogy az igazgató nem volt éppen közkedvelt ember, ahogyan pedig egyre mélyebbre ássa magát az ügyben, a gyanúsítottak köre is egyre bővül. Franz azonban a Nagyi ínycsiklandó gőzgombócaiból erőt merítve rendületlenül halad az igazság felderítésének útján…

SERTÉSFEJ AL DENTE

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor zsaru békés mindennapjait egy csapásra felborítja a gyilkosságért elítélt pszichopata pszichológus, dr. Küstner szökése a börtönből. Küstner szökése után nem sokkal ugyanis az őt elítélő Moratschek bíró levágott, véres sertésfejet talál az ágyában. A feldúlt bíró Eberhoferék tanyáján keres menedéket, ami gyorsan elviselhetetlenné teszi az otthoni állapotokat Franz számára. Ha minél előbb helyre akarja állítani otthona és élete nyugalmát, nincs más választása, mint végére járni az ügynek…

GRÍZGALUSKA AFFÉR

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor zsaru egyik pillanatról a másikra bűnüldözőből gyanúsítottá válik - méghozzá egy rendőr kollégája meggyilkolásának gyanújával. A nyomok mind Franz felé mutatnak: az áldozattal köztudottan rossz volt a viszonya, az alibije gyenge, a gyilkos fegyver pedig nem más, mint az ő jó bajor bicskája. Szorongatott helyzetéből az egyetlen kiút, ha felderíti az ügyet és leleplezi az igazi gyilkost.

Közben sajnálatos módon a szülői házban is kitör a belháború: váratlanul felbukkan ugyanis Paul, a Nagyi hetven évvel ezelőtti nagy szerelme…

SAVANYÚKÁPOSZTA-KÓMA

Nem könnyű Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor rendőr élete. Áthelyezés Münchenbe, váratlan vetélytárs felbukkanása az örök barátnő Susi mellett, s ott van még a holttest is, amely a Papa ellopott, majd megkerült öreg autójának csomagtartójában fekszik, s amellyel illetékesség hiányára hivatkozva egyetlen rendőri szerv sem akar foglalkozni. A gyilkosság felderítése így Franzra marad, aki természetesen most is számíthat régi barátja, Rudi Birkenberger segítségére. Már amikor Rudit éppen nem teríti le a savanyúkáposzta-kóma…

SZILVÁSPITE-ÖSSZEESKÜVÉS

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor rendőr legújabb ügye egy varjúval kezdődik. Pontosabban egy lakkozott körmű női kisujjal, amelyet az előbb említett varjú pottyant le Franz barátja és egykori kollégája, Rudi Birkenberger új lakásának erkélyére. Nemsokára az ujjhoz tartozó holttest is előkerül, aztán még egy, és még egy... A három áldozat mindegyike fiatal ázsiai nő, mindannyian dirndlit viseltek, s mindannyian München hatalmas népünnepélye, az Oktoberfest idején vesztették életüket. A sorozatgyilkos utáni hajsza közepette Franznak még otthon is váratlan gondokkal kell megküzdenie: Niederkaltenkirchen békés mindennapjait teljesen feldúlja, a lakosságot pedig két ellenséges táborra szakítja egy szálloda építésének nagyszabású terve…

HÚSKENYÉR-FÜGGŐSÉG

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor rendőr életében új, minden eddiginél félelmetesebb ellenség bukkan fel: a koleszterin. Száműzetnek az étrendből a Nagyi kiadós ételkölteményei és a Simmerl-féle híres húskenyér. S ha ez a megpróbáltatás még nem lenne elég, leég Liesl Mooshammer háza, az üszkös romok között pedig egy gyilkosság áldozatául esett fiatal nő holttestét találják meg. Az ügy felderítése Franzra vár, akinek egyszerre kell megküzdenie a nyomozással, a koleszterinnel, valamint a közös gyermekük, a kis Paul láthatását igencsak szigorúan szabályozó Susival is…

BAJORKOLBÁSZ-TÁRSASÁG

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor rendőr szülőfalujában, az ugyancsak jellegzetesen bajor Niederkaltenkirchenben felavatják a falu új szállodáját - kettős értelemben is. Nemcsak a vendégek érkeznek meg ugyanis, hanem az első gyilkosságra is sor kerül a vadonatúj falak között.

Az ügy felderítése természetesen ezúttal is Franz feladata, akinek besegít a nyomozásba barátja és egykori kollégája, az ezúttal ezotéria-guruként fellépő Rudi Birkenberger is. Franz életét a megoldhatatlannak tűnő ügyön túl tovább bonyolítja, hogy a családban is újabb viharok közelegnek: Leopold és Susi ugyanis összefog egy leendő közös otthon érdekében…

CSÁSZÁRMORZSA-DRÁMA

Sorozatgyilkosság Niederkaltenkirchenben? A kis bajor falu - és testestül-lelkestül bajor rendőre, Franz Eberhofer - békés életét ismét hátborzongató események zavarják meg. Előbb Simmerlék csinos fiatal albérlőjét gyilkolják meg az erdőben, majd egy jómódú, ugyancsak csinos és fiatal üzletasszonyt. A megriadt lakosság sürgetésére a főkapitányság különleges nyomozócsoportot állít fel, amelyet természetesen Franz irányít - akinek nemsokára azzal kell szembesülnie, hogy régi barátait, Simmerlt és Flötzingert, sőt, még bátyját, Leopoldot is fel kell vennie a gyanúsítottak listájára. Magánéletében is nehéz idők köszöntenek be: Ludwig gyengélkedik, a Leopolddal közös ikerház építése feltartóztathatatlanul halad, a szent disznóólat pedig egyenesen a lebontás veszélye fenyegeti…