Rosemary Sullivan

Nyomozás
Anne Frank ügyében

Az árulás igaz története

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Rosemary Sullivan: The Betrayal of Anne Frank: A Cold Case Investigation

Copyright © Rosemary Sullivan, 2021

Nyomozás Anne Frank ügyében: Az árulás igaz története © Partvonal Könyvkiadó, 2022

Magyar fordítás © V. Csatáry Tünde

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2022
www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Szerkesztette: Helfrich Judit
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit
Borítóterv: Földi Andrea

ISBN 978 963 609 005 0

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Előszó
A felszabadulás ünnepe és emlékezés a szabadságnélküliségre

2019. május 3-án, pénteken landoltam az amszterdami Schiphol repülőtéren, majd taxival a város központjába, a Spuistraaton lévő címhez hajtottam. Ott várt egy hölgy a Holland Irodalmi Alapítványtól, hogy üdvözöljön, és megmutassa a lakást, amelyben a következő hónap során lakni fogok. Azért érkeztem Amszterdamba, hogy könyvet írjak egy halott aktaként kezelt, máig megoldatlan ügyben, az Anne Frank és a titkos rejtekhelyen lakók beárulásának kérdésében folytatott nyomozásról.

A nagy többség hallotta már Anne Frank történetét: a második világháborúban, Hollandia náci megszállása idején a zsidó tinédzser szüleivel és nővérével több mint két éven át egy amszterdami padlástérben rejtőzködött. A kis csoportot végül beárulta valaki, így koncentrációs táborba kerültek. Egyedül az apa, Otto Frank maradt életben közülük. Az egész ügyről jobbára azért lehet tudomásunk, mert azon az augusztusi napon, amelyiken a nácik elhurcolták őket, Anne hátrahagyta figyelemre méltó naplóját.

Mivel Hollandiában Anne Frank története a mindennapi kulturális élet szerves részét képezi, erős hatást gyakorolt Thijs Bayensre is, aki felkérte barátját, Pieter van Twisk újságírót, vegyen részt egy projektben, amely dokumentumfilmnek indult, ám hamarosan a téma könyv formájában való feldolgozása is szóba jött. A folyamat lassacskán lendült be, de 2018-ban már legalább huszonkét személy dolgozott az ügyön, s számos szakmai konzultáns ajánlotta fel szakértő segítségét. A nyomozás célja kezdetben mindössze az volt, hogy azonosítsák az áruló személyét, ez azonban hamar módosult. A „Kihűlt Ügy Csapata” – így nevezték őket – azt is meg akarta érteni, mi történik a lakossággal ellenséges megszállás alatt, amikor a mindennapi életet átszövi a félelem.

Az érkezésem utáni napra, május 4-re esett a felszabadulás ünnepe, amelyen a hollandok megemlékeznek a második világháború szörnyűségeiről és a drágán kivívott győzelemről. Thijs Bayens meghívott, hogy csatlakozzam hozzá és a fiához, Joachimhoz a megemlékezéssorozatot megnyitó csendes felvonuláson Amszterdam utcáin.

Mintegy kétszázan lehettünk, bár a tömeg egyre nőtt, ahogy átvonultunk a városon. Kis időre megálltunk, hogy meghallgassuk az operaház előtt muzsikáló cigány zenekart, majd át a zsidó negyeden, el a monumentális portugál zsinagóga, a Zsidó Történeti Múzeum, az Amszterdami Ermitázs előtt, ahol a járdát emlékplakettek borítják. Balra fordultunk, követtük az Amstel folyását, azután átkeltünk a fehérre festett fa Magere Brugon (Sovány híd), melyen a nácik 1941. február 12-én szögesdrót barikádot emeltek, hogy lezárják a zsidó negyedet. (A városi önkormányzat nyomására néhány nap múlva ismét megnyitották.) Folytattuk utunkat a városközponton keresztül, míg végül elértük a „De Dam”-ot, azaz a Dam teret, amely tömve volt mintegy huszonötezer emberrel, akik azért gyűltek össze, hogy láthassák a királyt és a királynét, valamint meghallgassák a polgármester asszonyt, Femke Halsemát, aki így kezdte a beszédét:

„Üzenetet írjak, vagy telefonáljak?

Hallassam a hangom, vagy maradjak csöndben?

Öleljem meg a kedvesem?

Keljek át az utcán, vagy ne?

Menjek a Dam térre május 4-én?

Vagy ne?

Mindegyik alkalommal, naponta több százszor, választunk.

Gondolkodás, korlátozás nélkül…

Hogyan hat az emberre, ha elveszíti minden szabadságát? Ha leigázzák?

Ha beszűkül körülötte a tér?

A mi szabadságunkat fájdalom és mélységes bánat előzte meg…

Ezért őrizzük a szabadságnélküliség emlékét, mintha a háború csak tegnap lett volna.

Ezért emlékezünk…

Most, ebben az évben, jövőre, és azt követően is, minden egyes esztendőben.”1

Másnap, miután berendezkedtem, Thijs és én találkoztunk. Ebéd közben beszélgettünk az európai politikáról, a növekvő idegengyűlöletről és bevándorlásellenességről. Aztán megkérdeztem tőle, miért vállalta fel a nyomozást ebben a kihűlt ügyben. Azt válaszolta, filmkészítőként a saját életét is beleviszi a munkájába. Ő a hetvenes évek Amszterdamjában nőtt fel, amikor a város az egész világon híres volt sajátos, szabad szelleméről. Voltak itt önkényes lakásfoglalók, művésztelepek, béketüntetések. Az ember szabadnak érezte magát, és ezt ki is mutathatta. De mindez megváltozott. Hollandiában, Európában, Észak-Amerikában a rasszizmus és félelem feltámadásának vagyunk tanúi.

Néhány hónappal korábban a Prinsengrachton járt, és elakadt az Anne Frank-házba várakozó látogatók hosszú sorában. Miközben a tömeget figyelte, arra gondolt, hogy a Frank család és a padláson rejtőzködők valaha hétköznapi emberek voltak, ismerősökkel, kollégákkal, szomszédokkal, kedvenc boltosokkal, nagynénikkel, nagybácsikkal teli, átlagos környezetben. Ennyire egyszerű. Csakhogy aztán beindult a fasizmus alattomos mesterkedése. Lassan, de biztosan egyre nagyobb nyomás nehezedett a szociális kapcsolatokra, és az emberek egymás ellen fordultak.

Thijs otthagyta az Anne Frank-ház előtt várakozó tömeget, és közben elhatározásra jutott: nyilvános vitát kezdeményez. Amszterdam már nem volt az individualizmus bástyája. Ahol korábban toleranciát lehetett tapasztalni, most bizalmatlanságot. Mikor múlik el a másikba vetett hitünk? Kiért állunk ki? És ki az, akiért nem tesszük ezt meg? Anne Frank beárulásának története jó bevezetésül szolgálhatna ehhez a beszélgetéshez. Thijs elmondta, hogy Amszterdam északi részében van egy csaknem húsz méter magas falfestmény, amelyről Anne Frank néz vissza a szemlélőre egy, a naplójából kiemelt idézettel: „Hadd legyek önmagam!”

„Szerintem hozzánk szól” – fogalmazta meg Thijs.

Mutatni akart valamit. Elsétáltunk a közeli Torensluishoz, a Singel-csatornán átívelő egyik legszélesebb hídhoz. Márványtalapzaton hatalmas szobor tornyosult előttem. A torzó feje valamiért Balzacra emlékeztetett, de valójában egy 19. századi szerzőt, a Hollandia egyik legnagyobb írójaként számontartott Eduard Douwes Dekkert ábrázolja, aki a gyarmatosítás Holland Kelet-Indiában lezajlott borzalmait elítélő regénye kapcsán vált híressé. Meglepődtem, amikor Thijs közölte velem, hogy a szobrot az édesapja, Hans Bayens készítette. Számos alkotása található Amszterdamban, Utrechtben, Zwolléban és más városokban.

Hans nagyon ritkán beszélt a háborúról – túl nagy megrázkódtatást jelentett számára. Thijs édesanyja szerint még évekkel a háború befejezése után is rémálmokkal küszködött éjszakánként. Üvöltve ébredt fel az éjszaka közepén, hogy jönnek a bombázók, és a kezével próbálta elérni az ablakot.

Thijs soha nem találkozott a nagyszüleivel; mindketten meghaltak, mielőtt ő megszületett. De történeteket hallott róluk. A legmélyebb benyomást az tette rá, amikor felfedezte, hogy az otthonuk úgynevezett doorgangshuis (átmeneti szállás) volt, ahol az ellenállás zsidókat bújtatott. Az alagsorban mindig rejtőzködött néhány zsidó, olykor hetekig, míg az ellenállás huzamosabb tartózkodásra alkalmas címet nem kerített nekik.

Amikor belevágott az Anne Frank-projektbe, Thijs beszélt az apja legjobb barátjával, és kifaggatta, mire emlékszik a háborúból. Azt a tanácsot kapta, hogy interjúvolja meg a kilencvenhárom éves Joop Goudsmitet, aki a háború alatt végig Thijs nagyszüleinél lakott. A Bayens család részévé vált, így le tudta írni a házat, az alagsori szobát, amelyben rejtőzködött, a takarítószeres kamra padlója alá dugott tiltott rádiót, emlékezett a bújtatott zsidók számára. Szerinte Bayensék hatalmas kockázatot vállaltak már csupán azzal is, hogy kapcsolatot tartottak fenn személyi iratokat készítő hamisítókkal.

Szinte hihetetlen, hogy az apja soha nem beszélt erről Thijsnek, de az eset akár tipikusnak is tekinthető. A háború után ugyanis annyian állították – hamisan –, hogy részt vettek az ellenállásban, hogy azok, akik valóban vállalták a veszélyt, mint például Thijs nagyszülei, gyakran inkább a hallgatást választották. Ugyanakkor Thijs családját a háború formálta olyanná, amilyen lett, és ő ráébredt: a titkos épületrészen való rajtaütés okának felderítéséért folytatott kutatásai megnyithatják számára az utat a saját családja históriájának a labirintusába is. Anne Frank emblematikus története egyszersmind ijesztően ismerős is, hiszen Európa-szerte százezerszám ismétlődhetett. Thijs mindezt figyelmeztetésként fogta fel.

„Soha nem szabad hagynunk, hogy ez újra megtörténjen” – mondta.

ELSŐ RÉSZ:
A háttértörténet

ELSŐ FEJEZET
A rajtaütés és a zöld rendőr

1944. augusztus 4-én a harminchárom éves Karl Silberbauer őrmester, az SS Sicherheitsdienst (SD) IV-B4, általában csak „zsidóvadász egység” néven ismert részlegének tisztje az irodájában üldögélt az amszterdami Euterpestraaton, amikor megcsörrent a telefon. Épp ki akart menni, hogy harapjon valamit, de felvette. Meg is bánta később. A felettese kereste, Julius Dettmann hadnagy, aki néhány perccel korábban kapott egy hívást, amely szerint Amszterdam központjában, a Prinsengracht 263. szám alatti raktárkomplexumban zsidók rejtőzködnek. Dettmann nem árulta el Silberbauernek, hogy ki tette a bejelentést, ám nyilván olyan valaki lehetett, akit az SS hírszerző szolgálata jól ismert, és megbízhatónak tartott. Túl sok névtelen bejelentés bizonyult használhatatlannak vagy megkésettnek: mire a zsidóvadász egység odaért, a zsidók már továbbálltak. Az, hogy Dettmann azonnal cselekedett a hozzá befutott hívás után, egyértelmű jele volt annak, hogy megbízott a forrásában, és úgy gondolta, érdemes kivizsgálni az ügyet.

Dettmann telefonált a Zsidóügyi Irodába a holland nemzetiségű Abraham Kaper nyomozó őrmesternek, és elrendelte, hogy néhány embere kísérje el Silberbauert a Prinsengracht utcai címre. Kaper két holland rendőrt, Gezinus Gringhuist és Willem Grootendorstot rendelte ki a IV-B4 egységtől, valamint egy harmadik embert.

A beszámolók eltérő módon írják le, mi történt azelőtt és azt követően, hogy Silberbauerék megérkeztek a Prinsengracht 263. alatti címre. Az egyetlen dolog, ami teljesen biztos, az, hogy ott nyolc rejtőzködőt találtak: Otto Frankot, a feleségét, Edithet, két lányukat, Annét és Margot-t; Frank kollégáját és barátját, Hermann van Pelst, az ő feleségét, Augustát, a fiukat, Petert, valamint Fritz Pfeffert, egy fogorvost. A hollandoknak volt egy szavuk a bujkálásra: onderduiken, azaz „alámerülés”.1 Az ő alámerülésük két évig és harminc napig tartott.

Az egy dolog, ha börtönbe zárják az embert, még ha igazságtalanul is. De a rejtőzködés teljesen más ügy. Hogy lehet huszonöt hónapon át elviselni a teljes bezártságot; azt, hogy soha nem sétálhatunk az utcán, nem szívhatunk friss levegőt, nem nézhetünk ki az ablakon, nehogy meglásson valaki; azt, hogy órákon át teljes csendben kell maradni, nehogy a raktárban dolgozók meghalljanak? Nagyon kellett félni ahhoz, hogy ezt a fegyelmezettséget tartani tudják. A legtöbben beleőrültek volna.

Azontúl, hogy lábujjhegyen osontak, és néha egy-egy szót súgtak egymásnak, mit csináltak a munkanapok hosszú óráiban, miközben alattuk az alkalmazottak jöttek-mentek az épületben? Tanultak. Írtak. Otto Frank a történelmet tanulmányozta, és regényeket olvasott, Dickens volt a kedvence. A gyerekek angolt, franciát és matematikát tanultak. Anne is, Margot is naplót vezetett. Készültek a háború utáni életre. Miközben odakint a nácik és támogatóik rájuk vadásztak, ők még mindig hittek a civilizációban és a jövőben.

1944 nyarára a titkos padlásrészt áthatotta az optimizmus. Otto felakasztott egy Európa-térképet a falra, és hallgatta a BBC-t, valamint a londoni száműzetésben tartózkodó holland kormány jelentéseit a Radio Oranje adásaiban. A németek elkobozták az összes rádiókészüléket, nehogy a holland lakossághoz eljuthassanak a külföldi hírek. Otto azonban meg tudott menteni egyet, mikor elrejtőztek, és most az éjszakai híradások alapján nyomon követte a szövetséges csapatok mozgását. Két hónappal korábban, június 4-én a szövetségesek elfoglalták Rómát, rá két napra következett a D-Day, a történelem legnagyobb partraszállása. Június végére az amerikaiak elakadtak Normandiában, de július 25-én elindították a Kobra hadműveletet, és Franciaország északnyugati részében összeomlott a német ellenállás. Keleten az oroszok benyomultak Lengyelországba. Július 20-án Berlinben a vezérkar tisztjei merényletet kíséreltek meg Hitler ellen, amit a padlás lakói ujjongással fogadtak.

Hirtelen úgy tűnt, mintha a háború heteken, esetleg néhány hónapon belül véget érhetne. Mindenki azt tervezgette, mit csinál majd utána. Margot és Anne arról beszélgettek, hogy újra visszamehetnek az iskolába.

Aztán megtörtént az elképzelhetetlen. Egy majdnem két évtizeddel később készült interjúban Otto így nyilatkozott: „Mikor berontott a Gestapo a fegyverekkel, mindennek vége volt.”2

Mivel a nyolc ember közül ő volt az egyedüli túlélő, csak az ő elmondásából tudhatjuk, mi történt a rejtekhely lakóinak szemszögéből. Fél tizenegy körül járhatott. Otto fent volt Van Pelséknél, Peter szobájában, segített neki a házi feladatban. Peter épp akkor fejezett be egy angoltollbamondást, és ő azt magyarázta neki, hogy a double szót egy b-vel írják, amikor valaki felrohant a lépcsőn. A lépcsőfokok nyikorogtak. Ez nyugtalanító volt, mert még csak délelőtt volt, és csöndben kellett volna maradniuk, hogy az irodában dolgozók ne hallják meg őket. Kinyílt az ajtó, és előttük állt egy férfi, a kezében pisztollyal, amelyet egyenesen rájuk szegezett. Nem viselt egyenruhát. Peter és Otto feltartották a kezüket. A férfi maga elé parancsolta őket, és lekísérte az alsóbb szintre.3

A rajtaütésről szóló elbeszélésből érezhetjük Otto Frank teljes döbbenetét. Amikor trauma éri az embert, lelassul az idő, és egyes részletek különleges hangsúlyt kapnak. Otto emlékszik egy helyesírási hibára, egy nyelvtanórára, egy nyikorgó lépcsőre, egy rászegezett pisztolyra.

Emlékszik arra, hogy Petert tanította. Emlékszik a szóra, amit Peter eltévesztett: double – két b-vel. Szabályosan csak egy b. A nyelv azért tud működni, mert a jelentése megállapodáson alapul. Otto hisz a rendben, de a lépcsőn sötét erő nyomul fölfelé, hogy megölje őt is, és mindenkit, akit a világon a legtöbbre tart. És miért? Mert hatalmában áll, vagy gyűlöletből, vagy egyszerűen csak azért, mert megteheti? Otto még így visszatekintve is kordában tartja az őt letaglózó borzalmat; uralkodnia kell magán, hiszen a többiek tőle függnek. Ahogy nézi a pisztolyt a rendőr kezében, újra kavarogni kezdenek a fejében a gondolatai: a szövetségesek közel járnak. Egy kis szerencsével, véletlenül, a sors szeszélyéből mindnyájan megmenekülhetnek. Csakhogy téved. Őt és a családját tehervagonba rakják majd az utolsó Auschwitzba tartó vonaton. Hihetetlen. De tudja, hogy néha a hihetetlen dolgok is megtörténhetnek.

Mikor Otto és Peter leértek a titkos padlásrész alsó szintjére, mindenki felemelt kézzel állt. Senki nem hisztériázott, egyikük sem sírt. Csönd volt. Sokkolta őket, ami történt. Most, mikor ilyen közel jártak a végéhez.

A szoba közepén Otto egy férfit látott, akiről azt gondolta, hogy a Grüne Polizeitól jött. A hollandok így hívták a helyi német rendőrséget a zöld egyenruhájuk miatt. Ez a férfi természetesen Silberbauer volt, aki SD-tisztként technikailag nem tartozott a Grüne Polizei kötelékébe, s aki később kijelentette, hogy sem ő, sem a civil ruhás rendőrök nem húztak fegyvert. Otto azonban megbízhatóbb tanú. Silberbauer vallomása a háború után, mint a legtöbb SS-tiszté, csakis azt a célt szolgálta, hogy kimentse magát.

Úgy tűnt, a bujkálók csendes nyugalma felbőszítette a nácit. Mikor megparancsolta, hogy szedjék össze a holmijukat, amit magukkal akarnak vinni az Euterpestraaton lévő Gestapo-főhadiszállásra, Anne megfogta az apja aktatáskáját, amelyben a naplóját tartotta. Otto Frank beszámolt róla, hogyan ragadta ki Silberbauer a táskát Anne kezéből, dobta a kockás füzetbe írt naplót és a többi papírt a földre, majd tömte tele a táskát a rejtőzködők utolsó megmaradt készpénzével és értéktárgyaival, köztük Fritz Pfeffer kis csomag fogorvosi aranyával. A németek a háborúban vesztésre álltak. Mostanra a zsidóvadász egységek által a birodalom céljaira összelopott zsákmány nagy része magánzsebekben kötött ki.

A sors iróniája, hogy Anne Frank naplóját Silberbauer kapzsisága mentette meg számunkra. Ha a letartóztatásakor megengedte volna a lánynak, hogy magával vigye a naplót, az SD (Sicherheitsdienst – Biztonsági Szolgálat) főhadiszállásán biztosan elvették volna tőle, megsemmisítették volna, és mindörökre elveszett volna.

Otto tanúvallomása szerint ez volt az a pillanat, amikor Silberbauer észrevett egy fémpántos szürke ládát az ablak alatt. Rajta a felirat: Leutnant d. Res. Otto Frank – Otto Frank tartalékos hadnagy. „Hol szerezte ezt a ládát?” – kérdezte követelőzően Silberbauer. Amikor Otto elmondta neki, hogy tisztként szolgált az első világháborúban, Silberbauer megdöbbent. Otto így számolt be a jelenetről:

„A férfi egyre zavarodottabban meredt rám, majd végül azt mondta: »Akkor miért nem jelentette a beosztását? – Összeszorítottam a szám. – De ember, akkor rendesen bántak volna magával! Akkor Theresienstadtba küldték volna!« Nem szóltam semmit. Nyilván úgy gondolta, Theresienstadt kész üdülőtábor, úgyhogy inkább hallgattam. Csak néztem rá. Ő azonban hirtelen kerülni kezdte a pillantásomat, és ráébredtem, olyan, mintha vigyázzban állna. Belül a rendőr őrmester haptákba vágta magát. Ha meg merte volna tenni, talán még tisztelgett volna is. Aztán hirtelen sarkon fordult, és felrohant a felső szintre. Egy pillanat múlva leszaladt. Majd újra fel. Így rohangált fel-le, fel-le, közben azt mondogatta: »Csak nyugalom!« Ugyanezeket a szavakat kiáltotta oda nekünk is, az embereinek is.”4

Otto beszámolója szerint a náci volt az, aki elveszítette a nyugalmát, fel-le szaladgált a lépcsőn, mint aki megkergült, miközben ő és a társai higgadtak maradtak. Otto a német katonák feltétlen engedelmességének megnyilvánulását látta abban, ahogy Silberbauer ösztönösen reagált az ő tiszti rangjára, de valószínűleg alábecsülte a visszajelzés reflexszerű rasszizmusát.

Évekkel később Otto így nyilatkozott: „Talán ha [Silberbauer] egyedül lett volna, megkímélt volna bennünket.”5

Ez persze kétséges. Miután lekísérte foglyait a várakozó teherautóhoz, amely majd a Gestapo-parancsnokságra szállítja őket kihallgatásra, Silberbauer visszatért az épületbe, hogy kérdőre vonja az egyik irodai alkalmazottat, Miep Giest. Talán azért nem tartóztatta le, mert a nő, csakúgy, mint ő maga, osztrák volt, de persze Miep sem úszta meg leckéztetés nélkül: „Nem szégyelli magát, hogy segített ennek a zsidó szemétnek?”6

Karl Silberbauer később azt állította; évek múlva tudta meg az újságból, hogy az aznap letartóztatottak között volt a tizenöt éves Anne Frank.

Mikor egy oknyomozó újságíró 1963-ban megkereste, így nyilatkozott:

„Azok az emberek, akiket eltávolítottam a rejtekhelyükről, nem tettek különösebb benyomást rám. Más lett volna a helyzet, ha, mondjuk, De Gaulle tábornokról vagy az ellenállás fontos tagjairól lett volna szó. Olyasmit nem felejt el az ember. Ha nem én lettem volna szolgálatban, mikor befutott az a telefonhívás… soha nem kerültem volna kapcsolatba Anne Frankkal. Ma is emlékszem, éppen ki akartam menni, hogy egyek valamit. És mivel ezt az egész ügyet annyira felfújták a háború után, mindent az én nyakamba akarnak varrni. […] Kíváncsi vagyok, vajon ki állhat emögött. Valószínűleg az a Wiesenthal, vagy valaki más a minisztériumban, aki be akarja hízelegni magát a zsidóknál.”7

Nehezen képzelhető el ennél alávalóbb, érzéketlenebb nyilatkozat. Ekkorra Silberbauer már nagyon is tisztában volt azzal, hogy Anne Frank, akit 1944. augusztus 4-én ő tartóztatott le, a bergen-belseni koncentrációs táborban belehalt az éhezésbe és a tífuszba. Mintha nem is a halott lány számítana – Anne mellékes, nem valós, az ő szenvedése lényegtelen. Az igazi áldozat ő, Silberbauer. Érdekes, hogy ha lehull az álarc az erőszakoskodóról, az illető mindig tele van önsajnálattal.

Jegyzetek

ELŐSZÓ – A FELSZABADULÁS ÜNNEPE ÉS EMLÉKEZÉS A SZABADSÁGNÉLKÜLISÉGRE

1Részlet Amszterdam főpolgármestere, Femke Halsema 2019. május 4-én, a Dam téren tartott beszédéből.

ELSŐ FEJEZET – A RAJTAÜTÉS ÉS A ZÖLD RENDŐR

1Hollandiában huszonötezer–huszonhétezer zsidó bujkált, akiknek az egyharmadát beárulták.

2A Francia Televízióban 1960-ban készült interjú. Forrás: Lee, C. A.: The Hidden Life of Otto Frank, Perennial, HarperCollins, 2003, 130.

3Metselaar, M. – Rol, R. van der – Stam, D. – Galesloot, H. (eds.): Anne Frank: A House with a Story, Anne Frank Stichting, 1999, 185.

4Schnabel, E.: The Footsteps of Anne Frank, angolra fordította Richard Winston és Clara Winston, Southbank Publishing, 2014, 133. A theresienstadti táborban minden negyedik fogoly meghalt.

5Bruyn, J. de – Wijk J. van: Anne Frank: The Untold Story – The hidden truth about Elli Vossen, the youngest helper of the Secret Annex, angolra fordította Tess Stoop, Bep Voskuijl Producties BV, Laag-Soeren, 2018, 112.

6Schnabel, E.: The Footsteps of Anne Frank, 139.

7Huf, J.: “Listen, We Are Not Interested in Politics”, De Groene Amsterdammer, 1986. május 14.

Tartalom

ELŐSZÓ: A felszabadulás ünnepe és emlékezés a szabadságnélküliségre

ELSŐ RÉSZ: A HÁTTÉRTÖRTÉNET

ELSŐ FEJEZET: A rajtaütés és a zöld rendőr

MÁSODIK FEJEZET: Anne Frank naplója

HARMADIK FEJEZET: A Kihűlt Ügy Csapata

NEGYEDIK FEJEZET: Az érdekeltek

ÖTÖDIK FEJEZET: Lássuk, mire jut!

HATODIK FEJEZET: Átmeneti béke

HETEDIK FEJEZET: A támadás

NYOLCADIK FEJEZET: Prinsengracht 263.

KILENCEDIK FEJEZET: A rejtőzködés

TIZEDIK FEJEZET: Az embert megkérik, ő pedig igent mond

TIZENEGYEDIK FEJEZET: Felzaklató incidens

TIZENKETTEDIK FEJEZET: Egy rajtaütés anatómiája

TIZENHARMADIK FEJEZET: Westerbork

TIZENNEGYEDIK FEJEZET: A visszatérés

TIZENÖTÖDIK FEJEZET: A kollaboránsok

TIZENHATODIK FEJEZET: Többé nem jönnek vissza

MÁSODIK RÉSZ: NYOMOZÁS

TIZENHETEDIK FEJEZET: A Kihűlt Ügy Csapata munkához lát

TIZENNYOLCADIK FEJEZET: Dokumentumok nyomában

TIZENKILENCEDIK FEJEZET: A másik könyvespolc

HUSZADIK FEJEZET: Az első árulás

HUSZONEGYEDIK FEJEZET: A zsaroló

HUSZONKETTEDIK FEJEZET: A környék

HUSZONHARMADIK FEJEZET: A gyerekfelügyelő

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET: Egy újabb elmélet

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET: A „zsidóvadászok”

HUSZONHATODIK FEJEZET: A V-ügynök

HUSZONHETEDIK FEJEZET: Meggyőző bizonyíték hiányában (I. rész)

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET: „Te csak menj a zsidóidhoz!”

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET: Az emlékek előbányászása

HARMINCADIK FEJEZET: „Bécsben megtalálták a férfit, aki letartóztatta Anne Frankot”

HARMINCEGYEDIK FEJEZET: Amit Miep tudott

HARMINCKETTEDIK FEJEZET: Meggyőző bizonyíték hiányában (II. rész)

HARMINCHARMADIK FEJEZET: A zöldséges

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET: A Zsidó Tanács

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET: Második pillantás

HARMINCHATODIK FEJEZET: A holland közjegyző

HARMINCHETEDIK FEJEZET: Szakértők munkában

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET: Baráti figyelmeztetés

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET: A gépíró

NEGYVENEDIK FEJEZET: Az unoka

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET: A Goudstikker-ügy

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET: Bombaként robbant

NEGYVENHARMADIK FEJEZET: Jól őrzött titok

EPILÓGUS Az árnyékváros

UTÓSZÓ (Vince Pankoke)

FÜGGELÉK

A Kihűlt Ügy Csapata

A csapat konzultánsai

Köszönetnyilvánítás

A kötetben szóba kerülő szervezetek, helyszínek, kifejezések

A nyomozás során felkeresett levéltárak és intézmények

Irodalomjegyzék

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Képek

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0