Kate Robb: This Spells Love

Copyright © 2023 by Kate Robb

Hungarian translation © Molnár Júlia Dóra, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Robb: This Spells Love

Dial Press, New York, 2023

This edition published by arrangement with Dial Press, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Fordította: Molnár Júlia Dóra

ISBN: 978 963 598 271 4

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Cover design: Donna Cheng

Cover illustration: Petra Braun

A kötetet tervezte: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu, Kósa Éva

Korrektor: Pozsik László, Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: romantikus

A kedvenc hamiltonimnak, Kathnek: amikor a viccesnek remélt részeket írom, mindig a te nevetésedet hallom.

1. fejezet

– SZÓVAL, CUKORBAN vagy alkoholban oldjuk fel a mai nap problémáit?

Remek kérdés. Az elmúlt tizennyolc percben ezt próbáltam eldönteni, pontosan félúton állva Nagyi Házi Fánkja és az italbolt között a járdán.

– Jobban nézel ki – állapítja meg a nővérem, Kiersten, miközben a fülem mögé simítja az egyik eperszőke tincsemet. Akár ellenkezhetnék is, hogy nem is volt kicsúszva az a tincs, hiszen reggel épp az volt az egyetlen, amit megtettem magamért, hogy egy szándékosan kócos kontyba kötöttem a hajam, de ő mindig is tyúkanyóként viselkedett velem, végül is tíz év van köztünk.

– Jól is érzem magam – hazudom. Ő is tudja, én is tudom. Mondjuk, annyi igazság mégiscsak lehet benne, hogy ma lezuhanyoztam, felöltöztem, és tiszta fehérneműt is vettem, ami jelentős előrelépés az elmúlt három büdösen, lomposan, fásultan, fehérnemű nélkül töltött héthez képest.

– Ha engem kérdezel, a Nagyi fánkja a helyes döntés. – Az átlátszó üvegajtóhoz lépek. Kiersten szorosan utánam. Ahogy kinyílik az ajtó, megsimogatja az arcunkat a cukor, az élesztő és a boldogság édes illata. Igen. Pontosan ilyen jellegű lelki támogatás kell most nekem.

Szépen elfoglaljuk a helyünket a sorban egy maroknyi kiéhezett hamiltoni mögött, akiknek a jelek szerint kiváló az ízlésük a reggeli sütemények terén, mert ők is éppen a széles üvegvitrinben elhelyezett, kézműves fánkok sorával szemeznek, amelyeket a Nagyi szeretetének melege kelesztett ilyen szép nagyra.

– Te mit kérsz? – Kiersten oldalba bök a könyökével, tekintete a Kókuszos álmok sorára téved. Persze a kérdés inkább formális. A Wilde lányok rituáléja. Ha azt mondom, hogy gyakran járunk ide, az enyhe kifejezés. És még csak meg sem közelíti elköteleződésünk mértékét.

– Hatot a klasszikus almás ropogósból – felelem a nővéremnek és a pénztárnál álló idős hölgynek egyszerre, aki nem is az igazi Nagyi. Ezt szoktam rendelni. Minden egyes szombaton, mert ilyenkor találkozunk Kiersttel, és séta közben alaposan kibeszélünk mindent és mindenkit. Azon a júliusi hétfőn is ezt kértem, amikor darabokra hullott az életem.

A nővérem nagyot sóhajt.

– Igazán élhetnél végre egy kicsit – mutat egy rózsaszín mázzal agyoncsorgatott fánkra. – Ott egy Bor és napsugár. Lenne kedved megkóstolni velem? A fánkkutatás terén végzett tudományos tevékenységemhez kéne.

Remény csillan a szemében, ám én megrázom a fejem, és átveszem a szokásos dobozomat a pénztáros hölgytől, aki udvariasan rám mosolyog, mielőtt újabb dobozért nyúlna, hogy azt Kiersten szokásos rendelésével, a Meglepetéssel pakolja meg.

Kiersten meg se várja, míg végzünk a kasszánál, hatalmasat harap az egyik sötét rózsaszín fánkba, és hangosan nyögdécsel hozzá.

– Ó, édes szívem, ez még az orgazmusnál is jobb! Muszáj megkóstolnod!

A szám elé tolja a krémmel töltött édességet.

– Köszi, nem kérek. – Felemelem a fánkosdobozomat. – Az almás ropogósra szavazok, emlékszel?

Ez nem szegi kedvét, ha lehet, még nagyobbat harap, csukott szemmel ingatja a fejét, és megint akkorát nyög, hogy néhányan felénk fordulnak. Aztán rám néz, és drámaian a szemét forgatja.

– Azért a Nagyi almás ropogósait én sem rúgnám ki az ágyamból. De miért nem kóstolsz meg mást is? Nem félsz, hogy lemaradsz valami isteniről, ha mindig csak azt eszed?

Hát nem.

Legalábbis nem annyira, hogy lecseréljem a jól bevált reggelimet.

– Ez isteni – mondom neki. – És még sosem okozott csalódást.

Nem állt szándékomban a fánkválasztási szokásaimat az életem metaforájaként használni. A csalódás szóra azonban valami kattan az agyamban, és a könnyek, amelyeket a menetrend szerinti harminc perc sírás óta sikerült elfojtanom (minden reggel ennyit engedélyezek magamnak az erre kijelölt időben), hívatlanul megjelennek, és úgy gördülnek le az arcomon, akár a nyári esőcseppek.

– Stuart lett volna az én almás ropogósom. – A szívem fájdalmasan összeszorul az exem nevére. Ezt most miért kellett? Hangosan kimondani a nevét Annak, akit nem nevezünk nevén? Ez, mint egy katalizátor, nyári záporként hulló, bájos könnyeimet heves zivatarrá változtatja. És minden önuralmamra szükségem van ahhoz, hogy ne meneküljek el, ott álljak tovább, kerülve a pénztáros felém küldött szánakozó pillantásait, miközben Kierst előveszi a Visa kártyáját, és fizet. Amint kezében a blokk, kimenekülök. Az utcán egy ingatlanhirdetésekkel telitűzdelt tábla kellően erős támaszt nyújt, hogy becsukjam a szememet, a nap felé fordítsam az arcomat, és megpróbáljam elfelejteni a szerelmi életemet jellemző kurva nagy káoszt.

– Jól vagy, Gems? – A nővérem keze megérinti a hátamat. Ezúttal egyáltalán nem bánom, hogy anyai mozdulatokkal simogat a farmerdzsekimen át.

– Ő lett volna a jövőm – hüppögöm. – Úgy volt, hogy veszünk egy kutyát. Talán egy házat. Vagy legalább egy igazán klassz lakást, gardróbbal. És most…

Most már csak az exem. Egy ex, aki még arra sem vette a fáradságot, hogy felmondja az ilyenkor szokásos nem veled van a baj, hanem velem szöveget. Sőt, kifejezetten engem és a kapcsolatunk iránti haldokló lelkesedésemet jelölte meg első számú okként, amiért véget vetett az egymásba fektetett négy évünknek, és ezzel olyan szinten lepett meg, amit nem is néztem ki belőle.

– Ez a rész tényleg szívás. – Kiersten átkarolja a vállamat, a fejemet a melléhez húzza. – És azonkívül, hogy teletömlek cukorral, abszolút semmit sem tudok tenni, hogy jobban érezd magad. De amikor a szívednek már lesz esélye egy kicsit begyógyulni, szerintem be fogod látni, hogy Stuart igazából… – Egy pillanatig habozik. – Szóval olyan volt a személyisége, mint egy kartondoboznak, és sokkal jobban jársz nélküle.

Éppen készülök megvédeni az újdonsült exemet. Vagy talán magamat, amiért olyan sokáig vele maradtam. De megrezdül a zsebemben a telefonom, és amikor megnézem a kijelzőt, a sötét felhőn, amely az elmúlt három hétben végig a fejem felett lebegett, halvány napsugár dereng át.

Dax: Nem gáz, ha ma este egy órával később futunk csak össze? Várok valakit.

A szívem furcsán összerándul.

Én: Randi az állatorvossal?

Hosszú másodpercekig tart, mire a telefonom újra rezeg.

Dax: Nem, azt lemondtam, hogy talizhassunk. Nagy ügyfél. Legalábbis azt hiszem. Még homályos az egész. Már egy hete egyeztetek az embereivel.

Én: Az ügyfelednek vannak emberei? Nézzenek oda!

Dax: Hát ja. Mindegy, ha végeztem velük, este akár meg is ünnepelhetnénk…

Én: Ha elég bort töltesz belém, szinte bármire hajlandó vagyok.

Három pont jelenik meg a beszélgetésünk buborékjában, majd eltűnik, aztán újra megjelenik, és ismét eltűnik. A végén csak egy partisapka érkezik. A nővérem odahajol, és az állát a vállam kis mélyedésében pihenteti.

– Ha Stuarttal pötyögsz, esküszöm, visszaviszem a szánalomfánkjaidat.

Bizonyítékként felemelem a telefonomat.

– Nem Stuart, hanem Dax. Munka után találkozunk.

A név említésére Kiersten szemöldöke jó egy centit felhúzódik.

– Nem azt mondtad, hogy este randizik? Az állatorvossal.

– A csaj állatorvos-asszisztens – javítom ki. – Stuart ma elvitte a cuccait, mire Dax felajánlotta, hogy lemondja a randit, és velem lóg, mert gondolta, hogy ettől kileszek.

Kiersten elnyújtott hümmögéssel válaszol, én pedig felkészülök, hogy mond még valamit. Ehelyett elfordul, és csendben elindulunk a lakásom felé. A harmadik háztömbnél már kezdem sejteni, hogy a téma ennyiben marad. Aztán megáll, előhalássza a második fánkot a dobozából, de mielőtt beleharapna, rám néz.

– Ez lett volna a harmadik randijuk, ha jól emlékszem. Az a szexrandi. A szexrandiját mondta le miattad.

– Nem olyan nagy ügy.

Kierst nagyot harap, és engem figyel.

– Ne nézz így rám! – mondom.

Felemeli a kezét.

– Én mindenkire így nézek. – feleli. – Ha a testvéri aggodalmon kívül bármi mást belelátsz, az a te bajod.

A telefonom rezeg. Megint Dax. Igyekszem figyelmen kívül hagyni a nővéremet, és visszaírok, hogy jöhet bármikor, mindegy, hánykor végez. Persze végig magamon érzem Kierst tekintetét.

– Tudod, mit kéne csinálnod ma este? – kérdezi.

Az üzenetem elszáll a kibertérbe.

– Sejtem, hogy szerinted kivel kéne csinálnom.

Ártatlanul vállat von.

– Lemondta a szexrandit miattad. Ráadásul rohadt jó pasi. Ha nem lennék férjnél, bele is zúgnék.

– Kiersten!

– Komolyan, a farmerja úgy simul a fenekére, hogy nem hagy teret a képzeletnek.

– Nem is értem, miről beszélsz.

– Végre nem a három ébresztődre kelnél, hanem arra, hogy sajog a combod a borostájától.

Fogalmam sincs, mit kéne mondanom. Csak állok a döbbenettől tátott szájjal, ő meg lenyalja az elkenődött rózsaszín cukormázat a szája sarkáról, és elindul. Vagy nyolc centivel magasabb nálam, igyekeznem kell, hogy utolérjem.

– Ő a legjobb barátom – intek az említett, borostától pillanatnyilag egyáltalán nem sajgó terület felé. – Ezt csinálni nem éppen baráti tevékenység.

Az ágyékomra pillant.

– Miért nem? Fogadnék a maradék fánkban, hogy Daxon B. McGuire odaadó szerető.

A szám másodszor is tátva marad.

– Ezt most csak azért mondod, hogy piszkálj.

Kiersten bedobja a fánk maradékát.

– Mit hozott neked múlt hónapban, amikor torokgyulladásod volt?

Pontosan tudom, hova akar kilyukadni. Levest hozott. Ő főzte. Nagyon finom volt.

– Kapott egy új kuktát karácsonyra, és ki akarta próbálni.

A nővérem felemeli a fejét, mosoly terül el az arcán, mert azt hiszi, ezt a kört ő nyerte.

– Felőlem akárhány kifogást felhozhatsz, Gemma. De ő téged akar. És szerintem, ha a szívednek végre lesz ideje, rá fogsz jönni, hogy Stuart a legnagyobb szarság, ami valaha történt veled, tehát gyakorlatilag megmenekültél, és azt is be fogod látni, egy barátság milyen könnyen átfordulhat szerelembe.

Mielőtt rámutathatnék silány érvelésének összes hibájára, megcsörren a telefonom. Kiersten szemöldöke megrándul, mintha újabb bizonyíték érkezett volna az imént levezetett, elrugaszkodott elméletének alátámasztására. Kis elégedettséggel tölt el, amikor felemelem a telefonomat, és az arcába tolva megmutatom idős nagynénénk felvillanó nevét.

– Mizu, Livi néni? – A fülemhez szorítom a mobilt, és hátat fordítok a nővéremnek.

– Szia, nyuszikám! Csak gondoltam, felhívlak, hogy megtudjam, mennyit gyógyult tegnap óta a szíved.

Lenyelem a gombócot, ami hirtelen megjelent a torkomban, ahogy újra eszembe jutott, hogy a szerelmi életem romokban hever.

– Próbálok megbirkózni a cukorral, de nem megy túl jól.

A vonal másik végén, a háttérben halkan csilingel a szélcsengő. Elég jól ismerem a hangját, így tudom, hogy a nagynéném a könyvesboltjában van, és vagy kinyitotta a bejárati ajtót, vagy megérkezett az első vásárlója.

– Nos, azért hívtalak, hogy elmondjam, megvan a tökéletes megoldásom minden szívfájdalmadra. Lenne kedved ma este meglátogatni?

Erős a gyanúm, hogy ez megint valami hippis susmus lesz. A tőle kapott sok gyógytonik és tisztítótea hatására már kialakult bennem némi egészséges gyanakvás.

– Mit csinálsz hét körül? – kérdezi.

– Ma este Daxszal terveztem találkozni.

– Tökéletes, minél többen jöttök, annál jobb. Hozd a nővéredet is!

Tenyeremmel eltakarom a mikrofont, és visszafordulok Kierst felé.

– Mit tervezel estére?

Megvonja a vállát.

– Megnézem A Nagy Őt, hogy aztán beszámolhassak neked, kit rúgtak ki, mert ez a dilid.

Ez igaz. Képtelen vagyok úgy nézni a műsort, hogy közben ne tudjam, kik kapják majd a rózsát. Egyike a kedves kis kattanásaimnak.

– Gyere el velem Livi nénihez, miután a gyerekek lefeküdtek! Engem fog gyógyítani.

Nem bólogat, hanem harmadszor is kinyitja a dobozt, majd gyorsan becsukja, és a hasát szorongatja.

– Jó. Megyek. De ha megint azt akarja, hogy meztelenül kántáljunk, lelépek.

Intek neki, és újra hátat fordítok, hogy folytathassuk a nagynénémmel a beszélgetést.

– Vigyek valamit?

Livi néni kis szünet után válaszol.

– Az jó lenne. Ha esetleg meg tudod oldani. Szükségünk lesz durva sóra, két kis scotch bonnet chilire és négy darab AAA-s elemre.

– Jól hangzik – felelem, és nem tudom eldönteni, mennyire kell félnem a szeánsztól.

Leteszem a telefont, és rájövök, hogy nem a lakásomhoz megyünk, hanem Kiersten fehér kombijához, amely egy mellékutcában parkol. Kierst pittyent a kocsikulccsal, mire a hátsó ajtó automatikusan kinyílik. A fánkosdobozt a reggelizőpehellyel borított ülésre dobja, majd a kilincshez nyúl.

– Hazavigyelek?

Megrázom a fejem.

– Gyalog megyek. Livi néni előtt nem fog beleférni még egy Peloton-edzés is. Hatkor találkozóm van valami sanghaji céggel, a forradalmian új, korpásodás elleni samponjukat akarják eladni. Már most rettegek tőle.

– Amikor úgy érzed, készen állsz a váltásra, csak szólj! Bár azt javaslom, előbb üld végig Riley softballmeccsét. Vagy egy szülőit. Vagy a havonta esedékes fogorvost, mivel mindhárom gyerekemnek sikerült Trent rossz fogait örökölnie. De a mai nap nem az én elcseszett életemről szól. – Kinyújtja felém a karját, és hagyom, hogy egy utolsó ölelésre magához húzzon. Szorosan tart a karjában, mielőtt hátrébb lép, és a két kezébe fogja az arcomat.

– Örülök, hogy eljössz. Azt hiszem, pontosan ez kell most nekem, egy este veled, Livi nénivel és Daxszal.

Átmegy a másik oldalra, beül, beköti magát, és lehúzza a felém eső ablakot.

– Tudod, Gems, azt mondják, minden szakítás kemény. – Kacsint egyet. – De tudod, mi kemény még?

Megrázom a fejem.

– Dax farka.

Besorol a sávba, és a nevetése betölti a négyes kereszteződést.

2. fejezet

A MARGARITÁT NEM hétfő estére találták ki.

Nem véletlenül híres az a régi countrydal. A tequilának valahogy sikerül levetkőztetnie az embert, vagy olyan dolgokat mondat ki vele, amiket okosabb lenne magában tartania, illetve az én esetemben a kettőt együtt.

Egyébiránt mégiscsak jól jártam vele, mert mint kiderült, Livi néni a hírhedt Margaritáját szánta az összetört szívemre, és tökéletes gyógymódnak bizonyult. Persze holnap reggel, amikor szembe kell néznem az elkerülhetetlenül rám törő másnapossággal, talán nem így gondolom majd, de sokkal rosszabb is lehetett volna. A só és a paprika amúgy a chilihez kellett, amit a kedd esti könyvklubban tervez tálalni. Az elemek szerepére nem derült fény. És túlságosan félek a választól ahhoz, hogy rákérdezzek.

– Szerintem jött valaki. – Kiersten felemeli a fejét velem szemben Livi néni szuper bársonykanapéjáról, épp csak annyira, hogy átlásson az asztalkán álló margaritás pohara fölött.

Nagyon kell fülelnem, mert egyelőre nem hallok mást, mint a Songs You Know by Heart című Jimmy Buffett-albumot a nyolcvanas évekből itt maradt hifiből.

De valóban, halk kopogás hallatszik a lakás ajtaja felől. A padlóra lendítem a lábam, és úgy döntök, ha már ülök, akár meg is ihatom a maradék híg, zöld löttyöt a poharamból. Amikor sikerül felállnom, kicsit forog a világ, de gyorsan helyrebillentem magam. Kavargó gyomromat is próbálom csitítani, mert rohanok, hogy köszönthessem a legjobb barátomat.

– Daxon McGuire, milyen kedves tőled, hogy eljöttél! – kiáltom az ajtót feltépve.

A keretnek dőlve áll, nem támaszkodó keze a levegőben, ökölbe szorítva, készen arra, hogy újra kopogjon.

A haja nedves az esőtől, a fürtök vége be is göndörödött, és az alapjáraton gesztenyebarna mélysötétre vált. Kinyújtja a karját, én pedig azonnal az álla alatti kis zugba bújok. Ahogy a mellkasához húz, érzem, hogy a pólója nedves. De amint a karja körém fonódik, biztonságban érzem magam. Mert ismerős. Belélegzem az illatát: Irish Spring szappan és valami fűszeres, alig érezhető árnyalat.

– Jó az illatod – mondom neki.

Elhúzódik, és így támasz nélkül maradva kicsit megingok.

Gyorsan átkarolja a vállamat, és segít megtalálni az egyensúlyt.

– A tied pedig pont olyan, mintha már beindult volna a buli nélkülem. – Szája széles mosolyra húzódik, és ettől nem tudom nem észrevenni a borostát az arcán.

Dax mindig borostás. Nap mint nap azzal piszkálom, hogy fél a borotvától. Ma este azonban egy kicsit hosszabbnak tűnik a borosta. Mintha egy nappal tovább hagyta volna nőni. Az ujjaim megtalálják az arcát, és tétován megerősítik, amit az agyam gondol: az érintése most nem az a megszokottan karcos.

– Nem vagy te egy kicsit részeg, Gems?

Hirtelen tudatosul bennem, hogy egymás arcának tapizása nem megszokott köztünk – és valószínűleg abszurd érzés lehet neki. Ám amikor a tenyere a kezemre simul, és az arcához szorítja, nem tudnám megmondani, miért is nem szoktunk ilyesmit gyakrabban csinálni.

– Baleset volt. Kiersten folyton újratölti a poharamat, meg sem várva, hogy kiürüljön. Valahol két és fél, három és háromnegyed között elvesztettem a fonalat. A Jose Cuervo meg a törtek valahogy nem jönnek ki egymással. Aztán a plafon elkezdett forogni, és… – Lenézek, és csak most veszem észre, hogy nincs rajtam nadrág. – Nagyon melegem lett.

Dax tekintete délre siklik, aztán visszatér az arcomra, és tovább fürkészi.

– Igen, akartam is kérdezni, hogy mi történt arrafelé.

Az emlékeim kissé homályosak, de az rémlik, hogy teljesen racionális okom támadt levenni a farmeromat.

– Azt hiszem, ezzel is a mondandómat akartam alátámasztani. Valami olyasmi volt, hogy új életet kezdtem. A vad és kiszámíthatatlan Gemma áll most előtted. Aki tequilát iszik munka után. Nincs szüksége nadrágra, és ami azt illeti, Stuartra sem.

Tisztában vagyok vele, hogy már megint kimondtam a nevét Annak, akit nem nevezünk nevén, de Livi néni gyógymargaritái a jelek szerint teszik a dolgukat, mert ezúttal nem fájt annyira.

– Nekem bejön a nadrág nélküli Gemma – Dax tekintete még egyszer lefelé vándorol –, de azért valamit hadd csekkoljak!

Elnyúl mellettem, az ajtó mellett lógó ballonkabátom zsebébe mélyeszti a kezét, kihúzza a telefonomat, és nyomkodni kezdi. Végigpörgeti az alkalmazásokat, majd megáll az óránál, és rábök.

– Á, ahogy sejtettem. Az én kiszámítható Gemmám még mindig valahol odabent van, és három tartalék ébresztőt állított be holnap reggelre.

Kikapom a kezéből a mobilt, és megpróbálok fintorogni. De igaza van. Ismer, mint a tenyerét.

– Sőt a portásomnak is üzentem, almás ropogóssal vesztegettem meg, hogy ne felejtsen el rám csörögni reggel. Holnap az összes beszerzőnek a negyedéves értékesítés nyolc órán át tartó operatív megbeszélése lesz, és ha lemaradok róla, akkor a harmadik negyedévem teljesen el lesz baszva.

– Ti ketten egész este csak egymást akarjátok bámulni, vagy valaki jön, és segít ezzel a kancsóval?

Kiersten hangja visszaránt a jelenbe, és emlékeztet arra, hogy nem vagyunk kettesben Daxszal, valamint eléggé kitisztítja az agyamból a ködöt ahhoz, hogy észrevegyem, milyen természetellenesen közel állunk egymáshoz.

Hátralépek – így már normális, barátokhoz illő távolság alakul ki közöttünk, és intek neki, hogy foglaljon helyet.

Kiersten újratöltötte a poharamat, és Daxnak is juttatott egy koktélt, mire a kanapéhoz érünk. Én belekortyolok a félig elolvadt jégkockákkal teli italomba, de Dax udvariasan megrázza a fejét.

– Kocsival jöttem.

Kiersten vállat von, elveszi a poharát, és Livi néni felé fordul.

– Kérsz még egyet?

Idősödő nagynéném félig nyitott szájjal alszik a relaxfotelban, és egy kicsit úgy néz ki, mintha épp most hagyta volna el a lélek. Vénséges vén corgija, Muki Doki az ölében szuszog.

– Jól van? – kérdezi Dax.

– Ó, persze – feleli Kiersten –, csak ő egy Margaritára van hitelesítve. Hé, Livi néni…

Aztán felkap egy darabka tortillachipset a turmixgép mellől, amelyben a koktélt készítettük, és megcélozza vele a nagynéném nyitott száját.

Annak ellenére, hogy kivágták az egyetemi softballcsapatból, csont nélkülit dob. A találatot követő dermesztő harminc másodperc azzal telik, hogy Livi néni levegőt vesz, és ettől a chips valahogy megakad a torkán. A szeme kinyílik, és félig döbbent, félig ijedt arcot vág, mielőtt Kiersten háromgyermekes anyai ösztönei működésbe lépnek.

Talpra rántja Livi nénit, majd erősen hátba veregeti. Három kemény ütés kell ahhoz, hogy a darabka kiessen a szájából, átrepüljön a nappalin, és ott örökre elvesszen a narancssárga szőnyeg rojtjai között.

– Ez meg mi a fene volt? – A nagynéném arca olyan, mint egy túlérett paradicsom.

Kiersten angyali ártatlansággal nyújtja felé a következő adag piát.

– Szerintem egy kis darab festék leesett a plafonról, és a szádban landolt, miközben horkoltál.

Nagynéném tekintete végigsiklik a fehérre festett mennyezeten, és nagyot kortyol az italból.

– Nos, köszönöm, tündérkém. – Visszaadja Kierstennek az immár üres poharat. – Jövök neked eggyel.

Körülnéz a nappaliban, tekintete megállapodik a vendégen, aki nem volt ott, amikor elaludt.

– Ó, Daxon, de örülök, hogy látlak! Fess vagy, mint mindig.

Dax elpirul, és feláll a helyéről, hogy egy puszit nyomjon az arcára. Észreveszem, hogy Kiersten szégyentelenül élvezi Dax fenekének a látványát, amikor ő lehajol a nagynénémhez. A nővérem elkapja a pillantásomat, és rám kacsint, én pedig érzem, hogy az arcom rákvörös lesz, és felforrósodik.

– Épp időben ébredtél, Livi néni – mondja Kiersten. – Pont most akartuk elkezdeni Stuart kíméletlen savazását.

A nagynéném rám néz, mintha azt kérdezné, én is ezt terveztem-e. Megvonom a vállam; akárhogy is, ez így olcsóbb lesz, mint a terápia.

– Akarod kezdeni? – fordul Kierst Daxhoz.

A barátom megrázza a fejét, és engem néz.

– Hölgyeké az elsőbbség.

Kiersten megnyalja pohara sós szélét, majd visszaül a bársonykanapéra, és felém fordul.

– Mielőtt kimondanám, amire készülök, teljesen biztos vagy benne, hogy te és Stu nem fogtok már csókolózni és kibékülni, ugye?

Visszagondolok a három héttel korábbi szakításunkra.

– Egy nagy pohár merlot-t öntöttem a tengerészkék Tom Ford öltönyére. Pedig volt, hogy három napig nem szólt hozzám, amikor vérzett az orrom, és néhány csepp véletlenül a bézs öltönyére került. Pedig az csak egy J.Crew volt, én pedig nem szándékosan véreztem össze.

Kiersten felhördül. Valószínűleg azért, mert mindig is úgy gondolta, Stuart túl finnyás fazon. Pontosan emiatt nem mondtam el neki eddig az orrvérzéses történetet.

– Azt hiszem, inkább a Stuartról alkotott képedbe voltál szerelmes, nem a tényleges személyébe – vélekedik.

Már-már villámló tekintettel kérem ki magamnak az elhangzottakat, de belém hasít a felismerés, hogy a szavai kísértetiesen hasonlítanak Stuartéra, amikor szakított velem.

– Azért szeretted őt, mert rendben van az élete – folytatja. – És mert elegáns a lakása.

Ekkor tényleg rádörrenek.

– Úgy beszélsz, mintha egy szívtelen hozományvadász lennék!

Kiersten nagyot kortyol az italából.

– Nem ezt mondtam. Legalábbis nem pénzügyi értelemben. De érzelmileg talán igen.

Túl dühös vagyok ahhoz, hogy válaszoljak. Vagy talán túl részeg. Akárhogy is, Kiersten a hallgatásomat beleegyezésnek veszi a folytatáshoz.

– Stuart biztonságos volt. Könnyű préda. Megadta a kiszámíthatóságot, amire vágytál. Ő volt az emberi megfelelője a vajas pirítósnak, de nem lehet örökké vajas pirítóson élni. – Feláll, beékelődik Daxon és közém a kanapén, és megfogja a kezem. – Megértem, hogy szükséged van pirítósra és vajra, Gems. A pokolba, ugyanazok a szüleink, hogyne érteném. Viszont szerintem átestél a ló túloldalára. Az élethez kell némi fűszer is.

Azt hiszi, a terápiában töltött számtalan óra feljogosítja, hogy pszichoanalízisnek vessen alá. A szüleink, hogy egyszerűen fogalmazzak, bénák voltak. Fiatalon házasodtak össze, anyám gyakran elvonult, hogy megtalálja önmagát, és minket egyszerűen magunkra hagyott, oldjuk meg a vacsorát, ahogy tudjuk. Apám a helyi kocsma törzsvendége, a munkanélküliség és a távoli olajmezőn dolgozó, meglehetősen jól kereső alkalmazotti státusz között ingázott. Szóval talán tényleg nem lőtt nagyon mellé az elméletével, hogy a szüleinknek köszönhető érzelmi sérüléseim vezettek valakihez, aki ennyire kiszámítható és megbízható. Tetszett, hogy Stuart minden péntek este eljött Torontóból, elvitt a Fornello’s étterembe. Grillezett csirkemellet és olasz bort rendelt, és mindig hagyta, hogy én is megkóstoljam. Vacsora után középszerű, misszionárius szex következett, mert minden más póztól kiújult a csípősérülése még a focis múltjából, de ő azt mondta, azért, mert szeret a szemembe nézni, amikor elélvezek. Mellette mindig tudtam, mire számíthatok. Kasmírgarbó minden karácsonyra és az elismerés: Remekül nézel ki!, akár egy legginsben, akár egy fürdőköpenyben jelentem meg előtte. Harmincegyféle fagylalt közül is csak a vaníliát választaná. Tudom, hogy elcseszett dolog, de ez a fajta monotonitás megnyugtatott.

Kierst megszorítja a kezemet.

– Gondolj rá így! A ti kapcsolatotok már évekkel ezelőtt véget ért, de te ragaszkodtál hozzá, és nem ismerted be. Ez így most jó. Mindkettőtöknek. Egy idő után be kell látni, hogy halott növényt fölösleges öntözgetni.

Megint nem szólok. Kerülöm a tekintetét, s ami azt illeti, Daxét is, és azon tűnődöm, hogy a francba lett Stuart savazásából az én tetemre hívásom. Elvégre azért gyűltünk itt össze, hogy jól érezzük magunkat.

– Most haragszol rám. – Kiersten nem kérdezi, kijelenti.

Kihúzom a kezemet az övéből.

– Szerintem elemezgesd csak a saját életedet, és maradj ki az enyémből!

Karba teszi a kezét.

– Valószínűleg így van. És be is fejeztem. Elmondtam a magamét. Te következel, Dax.

Feláll, fogja az üres poharakat, és kiviszi a konyhába. Én meg választhatok, hogy a kezemet bámuljam, vagy nézzek bele Dax zöld szemébe, és az utóbbi mellett döntök.

– Ne fogd vissza magad! – mondom, de valahol mélyen érzem, hogy már nincs erre szükségem. Kezd derengeni. Átjár a jól ismert nyomasztó érzés, ami akkor jelentkezik, amikor rájössz, hogy hibáztál, és már annyi perspektívából megvizsgáltad a témát, hogy túlelemeztél minden korábbi rossz döntést vagy fordulatot az életedben. Az összes régi hibát, ami mind oda vezetett, hogy négy évet fektess egy olyan emberbe, aki vasalja a bokszeralsóját. Igen, Stuart igazából gáz. Ezt egyre jobban látom már én is. Ugyanakkor én vagyok az a balek, aki ilyen sokáig kitartott mellette. Ez azt jelenti, hogy én is gáz vagyok?

– Nos… – Dax megköszörüli a torkát, és szemlátomást ugyanolyan kellemetlenül érzi magát, mint én. – Szerintem Stuart egy idióta. Soha nem értékelte azt, amije volt, és szerintem te jobbat érdemelsz.

Ezt már mondták nekem máskor is. Barátok. A nővérem. Ezt szokás mondani mindenkinek, akinek a szívébe gázoltak. De attól, ahogy Dax mondja, tényleg el tudom hinni, hogy többet érdemlek egy olyan férfinál, aki egy óra után lelépett a huszonhetedik szülinapi bulimról, mert az ütközött a CrossFit-edzésével.

Beszélgetésünket Livi néni ajtócsengőjének agresszív hangja szakítja félbe, ami a pizza érkezését jelzi.

– Majd én. – Felállok, felkapom a pénztárcámat, és olyan gyorsan indulok kifelé, amennyire csak tequilával teletankolt testem képes, aztán lemegyek a lépcsőn, amely a könyvesbolt hátsó ajtajához vezet. Pár pillanattal később egy gőzölgő kartondobozzal térek vissza, amitől összefut a nyál a számban.

A nappali üres. A hangok az ötvenöt négyzetméterről arra utalnak, hogy Kiersten a hálószobában telefonál, Dax pedig a fürdőben van. Livi néni a konyhában tányérokat vesz elő a szekrényből. Leteszem mellé a pizzát a pultra. Mielőtt elhúznám a kezemet, az egyik kezével betakarja és megszorítja.

– Hogy bírod, nyuszikám? – Kinyitja a pizzásdobozt, tányérra tesz egy szeletet, és átnyújtja.

Elveszem, és megtámaszkodom az ajtókeretben, amely a két részre osztott kis konyhasarkot választja el a nappalitól.

– Kiersten mixertehetségének köszönhetően elzsibbadt a szívem. A többi részem azt kívánja, bárcsak visszamehetnék az időben arra az estére, amikor Stuartot megismertem, hogy elküldhessem a picsába.

Ahogy a szavak elhagyják a számat, máris érzem. A dühös fájdalmat, ami a szívem mélyén lüktet, de nem Stuartra irányul, hanem saját magamra. Egyre csak növekszik és növekszik, mígnem olyan nehézzé válik, hogy elpattan, és a gyomrom mélyére zuhan, ahonnan aztán nem mozdul. Egy kőkemény emlékeztető arról az időszakról, amikor már tisztában voltam vele, hogy nem egymásnak lettünk teremtve, de nem vettem róla tudomást. Egy emlékeztető mindarról, amit megtehettem volna, ha van merszem kilépni a kapcsolatból.

Livi néni megrázza a fejét, és csitítani próbál.

– Ó, ezt nem mondod komolyan! – Magának is kivesz egy szeletet, de közben szürke szemével aggódva méreget.

Harapok egyet. A forró sajt megégeti a szájpadlásomat, és kénytelen vagyok addig lihegni a falattal a számban, amíg eléggé lehűl ahhoz, hogy le tudjam nyelni.

– De igen. Ha most azt mondanád, hogy tartasz a Priusodban egy fluxuskondenzátort, visszavitetném magam arra az estére, amikor találkoztunk abban a bárban, és megmondanám neki, hogy keresgéljen tovább.

Kiersten akkor bukkan fel mellettem, amikor Dax is belép a konyhába. A nővérem átnyújt még egy Margaritát. Legyen békesség köztünk mindenkor. Nagyot kortyolok belőle, és belesóhajtok az ismét félig üres poharamba.

– Négyet adtam a legszebb éveimből ennek a pasinak, és semmit sem tudok belőle felmutatni.

– Engem fel tudsz mutatni. – Dax olyan halkan szólal meg a sarokban, hogy alig hallom. – Mi is aznap este találkoztunk, emlékszel?

Igen, tényleg. Majdnem elfelejtettem. Ő is ott volt aznap este. Elkísérte Stuart születésnapi bulijába az egyik középiskolai barátját, aki történetesen Stu munkatársa. Néhány röpke pillanatig talán még flörtöltünk is, mielőtt Stuart udvarlásra készen lecsapott volna rám.

– Te voltál a legjobb, ami aznap este történt velem, Daxon B. – közlöm. – Kár, hogy négy évembe telt, mire ezt észrevettem.

Viccnek szántam. Vagy Stuart megsértésének. Dax azonban nem nevet, még csak el sem mosolyodik.

– Hát, időgépem nincs – gondolkodik hangosan Livi néni –, de egy igen érdekes könyv érkezett a héten az adománygyűjtőbe. Lehet, hogy az segítene?

Egy könyv.

Gondolom, hálásnak kéne lennem, hogy nem egy újabb auratisztító buborékfürdő.

Szeretem a nagynénémet és a rendíthetetlen hitét abban, hogy a világ összes gondjára ott a válasz a megfelelő könyvben, de most épp távol áll tőlem, hogy felfedezzem az összefüggést az irodalom és az életem között. Nincs az a könyv, ami segíthetne rajtam.

Ugyanakkor túl részeg vagyok ahhoz, hogy ellenkezzek. Így hát megvonom a vállam, befalom a vega pizza utolsó darabját, küldöm szeretettel a gyomromnak abban a reményben, hogy elviselhetőbb lesz tőle a reggel.

Mindhárman követjük Livi nénit a hátsó lépcsőn lefelé az üzletbe, amely nem hagyományos könyvesbolt, inkább furcsa és csodálatos tárgyak válogatott gyűjteménye. Azt állítja, az északi féltekén az övé a legnagyobb választék szörnyeteges erotikából. De ha esetleg valakit hidegen hagynak a masztizó Minótauroszok vagy a dendrofília (egyszer elkövettem azt a hibát, hogy rágugliztam a szóra – nem ajánlom!), akkor gyógyító kristályok, ősi füstölők, valamint fekete, rózsaszín, himalájai és asztali só kínálatából válogathat.

Gyerekkoromban ez volt a kedvenc helyem.

Amikor úgy éreztem, hogy otthon minden szar, itt mindig egy ismerős menedék várt. A sötét sarkokban el tudtam bújni, a tulajdonosa pedig állandó és feltétel nélküli szeretet forrása volt számomra. Aztán az általános iskola vége felé a bolt egyre inkább kínos titokká vált. Kamasz szívem mindennél jobban szerette volna megtagadni azt a kislányt, aki a szülei nemtörődömsége elől ebbe a furcsa szagú üzletbe menekült. Most, mikor már úgy-ahogy működöm felnőttként, elég távlatot nyertem ahhoz, hogy értékeljem, akárcsak Livi nénikémet. Biztos magában, nem szégyelli azt, ami nem ő. Ez a kuckó az egyetlen hely a Földön, amit valaha is az otthonomnak éreztem.

A boltban teljes sötétség honol, amíg fel nem kapcsolja a villanyt, életre keltve a mennyezet közepén lógó, csillárszerű lámpatestet. Valójában egy sor színes izzót, amelyek drótokon lógnak, mint egy nyolcadik osztályos tudományos dioráma a Naprendszerről, de én esküdni mernék rá, hogy az izzók mozognak, amikor senki nem néz oda.

– Hol lehet az a könyv? – Livi néni csípőre teszi a kezét, és lassan, 360 fokban megfordul. – Nemrég olvastam, de aztán csináltam vele valamit, és az istennek sem emlékszem, hogy mit. – A szemembe néz, és a bolt egyik sötét sarka felé mutat. – Kutassátok már át Daxonnal azt a részt! Ha már polcra tettem, akkor ott kell lennie. Kierstené az a kupac az ajtó mellett. Én megnézem a pénztárgép körül.

A padlótól a plafonig nyúló polcokat pásztázom, amelyek sövénylabirintusként osztják fel az üzletet.

– Pontosan mit is keresünk?

Livi néni leint.

– Nem emlékszem jól a borítóra. Egy könyvet. Nagyot. Azonnal tudni fogod, ha meglátod.

Legalább száz kötet vár ránk azon a sötét folyosón. De az évek során megtanultam, hogy melyik csatát vállaljam különc nagynénémmel szemben, és melyikből jobb kimaradni, ráadásul legalább két tequilával többet ittam ahhoz, hogy esélyem legyen nyerni. Így hát követem Daxot, ahogy a polcokat fürkészve a hátsó rész felé kanyarog, amíg zsákutcába nem ér, és meg nem fordul.

– Van valami ötleted, hogyan találhatnánk meg ezt az izét?

Vállat vonok, de közben egy nagyon Livi nénis gondolatom támad.

– Szerintem a könyvekre kellene hallgatnunk. Hagyjuk, hogy beszéljenek hozzánk!

Dax, a legpraktikusabb ember, akit ismerek, és egyben mindig az első jelentkező, ha valamitől szórakozást remél, most felnyúl az egyik polcra, és végigsimít a könyvek gerincén. Lehunyja a szemét, és monoton hangon hümmögni kezd.

– A könyv, amely kigyógyítja Gemma Wilde-ot minden nyavalyájából… – Egy vastag, fehér borítójú kötetet emel le, és maga elé tartja. – A belső gyermek gyógyítása tíz egyszerű lépésben.

Megfordítja, hogy megvizsgálja a hátsó borítót, amelyen egy apró, szőke kislány látható, aki kísértetiesen emlékeztet a nyolcéves énemre.

– Ez nyugtalanítóan hasonlít rám. – Kiveszem a kezéből a könyvet, és visszatolom a polcra. – De nekem legalább tizennégy lépésre van szükségem, hogy kidolgozzam magamból az apakomplexust. Nézzük, nekem mit súgnak a könyvek. – Lehunyom a szemem, s ezúttal az én ujjaim simítanak végig a polcokon, amíg hirtelen késztetést nem érzek arra, hogy megálljak.

– Melyik könyvben van a válasz Daxon McGuire minden gondjára-bajára? – Vakon leveszek egy nagy, kemény fedeles könyvet. Ahogy felemelem, a szemem végigfut a címen. Az arcom felforrósodik, mert rájövök, hogy ezt megszívtam.

– 101 észbontó tantrikus szexpozíció. – Dax szemöldöke felszökik, ahogy elolvassa a címet.

Ritkán beszélünk a szexuális életünkről. Persze viccelődünk a szexről, de csak általános értelemben. Dax és Gemma világában kizárt az őszinte beszélgetés a témáról.

– Érdekes választás. Mi lenne, ha… – A hangja elakad, ahogy kiveszi a könyvet a kezemből.

Egy másodperc töredékéig szinte hallom magamban a befejezést: ha kipróbálnánk a negyvenhármas pozíciót? Vagy esetleg a hatvankilencest, ha te is benne vagy.

Érzem, hogy az arcomat hevítő vér végigszáguld a testemen, miközben Dax meztelen, izzadt testének képe felvillan a szemem előtt.

Egészen addig, amíg vissza nem teszi a könyvet a helyére, és biccent valami felé a vállam fölött.

– …ha visszamennénk? Szerintem a nagynénéd megtalálta a könyvet.

Kinyújtja a kezét, mintha azt mondaná, Csak utánad, Gemma!, én pedig hálás vagyok, hogy hátat fordíthatok neki, mert attól félek, hogy az arcomról pontosan le tudná olvasni, mi játszódott le az elmúlt pillanatokban a fejemben. Hajlamos erre. Már akkor tudja, mire gondolok, amikor még én sem vagyok benne biztos.

Kiérünk a polcok labirintusából, és Livi néni valóban ott áll a pénztárgép mellett, kezében egy nagy, barna bőrkötésű könyvvel.

– Ma két vásárló között átfutottam, és szerintem pontosan az van benne, amire neked szükséged van.

Ahogy odaérek, elém teszi a kötetet. A Gyakorlati mágia: komplex útmutató modern misztikusok számára egyértelműen nem önsegítő könyv. Lapjai az évek alatt megsárgultak, és kézzel írták, mint a naplókat. Az oldal tetején, ahol kinyílik, kék, hurkolt betűkkel a Szerelemtisztítás cím olvasható.

– Ez egy recept? – Kiersten melle a hátamhoz nyomódik, eperszőke haja a vállamra omlik, amikor előrehajol, hogy közelebbről megnézze magának a könyvet.

– Hogy elvágd a köldökzsinórt, mi ahhoz köt, ki bántott téged – olvassa hangosan –, kövesd ezen egyszerű lépéseket… Ó, ne már! – Kiersten eltolja a könyvet. – Már most rossz érzésem támadt ettől a dologtól. Épp elég Harry Pottert néztem, tudom, semmi jó nem származik abból, ha hangosan olvasol fel egy hátborzongató, régi könyvből.

– Ugyan már! – szól rá Livi néni. – Csak szórakozunk egy kicsit.

A padlódeszkák nyikorognak Dax léptei alatt, ahogy hozzánk lép. A könyv után nyúl, és míg a régi, sárga lapokat a hüvelyk- és mutatóujja hegye között dörzsöli, megérzem a jól ismert szappan megnyugtató illatát.

– Mit gondolsz, Dax? Ha elszabadulnak az események, benne vagy, hogy az éj leple alatt elrejtsünk egy holttestet? Szerintem megéri a kockázatot, ha ezzel kitörölhetem Stuartot az életemből.

A szeme végigfut a lapon.

– Nem is véletlenül tartok ásót a csomagtartóban.

Livi néni a megjegyzését beleegyezésnek veszi, kikapja a kezemből a könyvet, és pattogva parancsokat osztogat mindhármunknak.

Elküldi Kierstent, hogy keresse elő a régi kötőcuccokkal teli táskáját, mivel ez a köldökzsinór-elvágás nem teljesen metaforikus, a vonakodó Daxot pedig a konyhába szalajtja csirkelábért.

– Gemma, kedvesem – fordul hozzám. – Keress nekem egy gyertyát!

Átkutatom a pénztárgép alatti zsúfolt fiókot, ahol azokat a dolgokat tárolja, amelyek a polcokra már nem férnek, majd feltartom a két legjobbat.

– Azt hinném, hogy nagyobb készletet halmoztál fel horrorgyertyákból, de úgy tűnik, csak születésnapi van, meg egy olyan elemes, amit karácsonykor szoktak az ablakba tenni.

A szemöldöke összeszalad, tekintete a kezemről az előtte lévő lapra siklik, és az utasításokat böngészi.

– Konkrétan tűzre lesz szükségünk.

A csípőmmel belököm a kacatosfiókot.

– Akkor a szülinapi.

– Daxon! – kiáltja. – Hogy állunk a csirkelábbal?

Egy pillanattal később Dax elindul lefelé a lépcsőn, kezében egy piros tetejű műanyag dobozzal.

– Találtam egy kis rántott csirkecombot. Tudom, hogy nem ezt kérted, de szerintem ma este nem találunk jobbat.

Livi néni kiveszi a kezéből az edényt, és leteszi a kasszapultra, mielőtt intene, hogy foglaljak helyet a bárszéken, amelyet a csevegni vágyó vendégek számára tart fenn.

Kiersten előbújik a hátsó irodából, kezében egy rózsaszín gombolyaggal, melyet átnyújt Livi néninek, aki közben hangosan felolvas a könyvből.

Ellenség lett, ki szerető volt nemrég,

most idegenek lesztek, kiket összeköt pár emlék.

Hogy elmúljon a bánat, e tisztító bűbáj kell még.

Pillanatnyi szünetet tart, de a tekintete továbbsiklik a lapon, mintha csendben olvasná magában. Ezen a ponton szoktam a szememet forgatva jelezni Kierstennek, mit gondolok az egészről, de most azon kapom magam, hogy feszülten várom a folytatást.

Megköszörüli a torkát.

Ha azt kívánod, végleg

tűnjön el már végre

a mához elvezető

napnak az emléke,

kívánságod utat találhat a múltba,

és sorsodat új irányba igazítja útba.

Gyújtsd meg a fényt,

és átkozd el a napot,

vágd el, mi összeköt,

mert nem adott, csak kapott.

Távozzon mellőled

a fogyó hold fényében,

de figyelmeztetlek, és ezt jól tartsd észben…

Livi néni megnyalja a hüvelykujját, és halk sóhajjal megdörzsöli az előtte lévő lapot.

– Ööö… elárulod, hogy mi következik? – Kiersten megpróbál belekukucskálni a könyvbe nagynénénk válla fölött, de Livi néni túlméretezett kardigánjától nem lát semmit. – Vagy egyszerűen csak átugorjuk ezt a rejtélyes figyelmeztetést?

Livi néni hunyorogva nézi a könyvet, és olyan közel hajol hozzá, hogy az orra szinte a papírhoz ér.

– Valami folt van az utasításokon. – Megszimatolja. – Szerintem salsa. De cseppet se féljetek! – Hangos csattanással a pultra dobja a könyvet. – Azt hiszem, megvagyunk.

A kis sárga jegyzettömbért nyúlt, amit a régi, tárcsás telefon mellett tart, letép egy üres lapot, majd kivesz egy kék tollat a mindenféle írószerrel teli bögréből, és mindkettőt átadja nekem.

– Írd le Stuart nevét!

Ez parancs, és az én véralkoholszintemmel képtelenség érveket felhozni ellene.

Livi néni a kezébe veszi a csillogó, fehér születésnapi gyertyát, és egy öngyújtót húz elő a zsebéből. Az apró sárga lánggal meggyújtja a kanócot, és maga elé tartja a gyertyát.

– Most emlékezz vissza arra az éjszakára, amikor megismerted Stuartot! Képzeld magad elé abban a bárban! Gondolj arra a pillanatra, amikor eldöntötted, hogy újra találkozni akarsz vele!

A táncoló sárga láng és Livi néni nyugtató hangja együtt megbabonáz. Elképzelem Stuart arcát. A drága szürke öltönyét, az áthatóan kék szemét és ahogy azt érezteti velem, hogy minden rendben lesz az életemben.

– Most pedig – folytatja Livi néni – képzeld el, hogy elsétálsz!

Elképzelem, ahogy magam mögött hagyom azt a zsúfolt bárt, és egyedül szállok be egy taxiba.

– Legyen szép életed, Stuart! – suttogom. – Tévedtem, hogy valaha is a része akartam lenni.

Amikorra kinyitom a szemem, a gyertya már megolvadt, és viasz könnycseppek gördülnek le róla.

– Most pedig – utasít a nagynéném – tartsd a papírt a lángba!

Az égő gyertyához emelem a felajánlásomat, aztán figyelem, ahogy a lángok nyaldosni kezdik a felszínét, és csak akkor engedem el, amikor a forróság eléri az ujjbegyemet. A papír a pultra esik, és mindhárman szótlanul nézzük, ahogy a sárga lap elhamvad, majd a lángok lobogva belekapnak a pult műanyag tetejébe.

– Ó, az isten szerelmére! – Kiersten rálöttyinti a maradék Margaritát, és bár a tűz kialszik, fekete folt marad a helyén. – Kicsit ijesztő, hogy én vagyok az egyetlen működőképes felnőtt ebben a szobában.

Livi néni, akit látszólag egyáltalán nem zavar, hogy lyuk égett a pultjába, nem reagál erre, csak elfújja a gyertyát.

– Most jöhet a zsinór.

Dax átnyújtja neki a rózsaszín gombolyagot, mire ollót vesz elő a kacatosfiókból, és levág egy nagyjából alkarnyi darabot. Imádkozó helyzetbe húzza a kezemet, ügyesen két csuklóm köré tekeri a fonalat, és szoros csomóval összeköti.

– Mondanék pár szadomazo viccet, Livi néni – szólalok meg. – Ha nem félnék, hogy megcsonkítasz, vagy ami még rosszabb, elmesélsz egy olyan történetet, amit aztán életem végéig képtelen leszek kiverni a fejemből.

Megsimogatja a hajam.

– Te még nem állsz készen a történeteimre, nyuszikám. – Dax felé fordul. – Mi a következő lépés, Daxon? Túl apró betűkkel írták. Szemüveg nélkül nem látom.

Dax maga elé húzza a könyvet, és belekukkant.

A legvégére maradt – ezt ne feledd! –, de okkal,

új sorsodat feltétlen pecsételd meg csókkal!

Rám néz, zöld szeme sötétebb árnyalatú, mint bármikor.

– Azt hiszem, azt mondja, hogy csóknak kell elcsattannia.

Kiersten ismét felhorkan.

– Egy csóknak, mi? Tiéd a pálya, nagyfiú. Tudtam, hogy nem véletlenül hívtunk meg ma este.

Az arcom azonnal kipirul, amit szeretnék a piának betudni, és nem annak, hogy Daxról ordít: bárhol máshol szívesebben lenne.

– Nem kell… – Megpróbálom kibújtatni a kezem a fonalbilincsből, amit a nagynéném olyan szakértő precizitással kötött meg. Bármennyire kényelmetlenül is érzem magam, Daxnak ezerszer rosszabb lehet.

– Biztos vagyok benne, hogy nem bánja. – Livi néni gyakorlatilag az arcomba tolja Daxot. – Csak szórakozunk egy kicsit.

Belenézek a zöld szempárba, és mintha a születésnapi gyertya lángja tükröződne benne, ami butaság, hiszen percekkel ezelőtt eloltottuk.

– Biztos, hogy ezt akarod? – súgja.

– És te? – kérdezek vissza.

Az egyetlen válasz, amit a kérdésemre kapok, az, hogy Kierst az ajkamhoz tartja a Margaritával teli poharat.

– Egy kis folyékony bátorság, Gems?

Belekortyolok, annak ellenére, hogy pontosan tudom: a még több tequila és Dax megcsókolása szörnyű ötlet. Mert ez – az egész – annyira bizarr, hogy reggel, amikor felébredek, nagyon fogom utálni magam miatta.

– Megvagyok – felelem a nővéremnek, majd Daxhoz fordulok. – Gyorsan túlesünk rajta.

Becsukom a szemem, hiszen ez az első lépés minden csóknál – akár kényszerített, akár önkéntes. Ez azzal a pluszelőnnyel jár, hogy már nem látom a háttérben Kierstent, amint a csípőjével félreérthetetlenül döfködő mozdulatokat tesz. És bár minden fekete, mégis érzem, hogy Dax csak centikre áll tőlem.

Mindössze egy buta csók. A gyomrom azért remeg, mert már jó ideje nem érintette az ajkam senki másét, csak Stuartét.

Megnyalom, és próbálok visszaemlékezni, mikor mostam utoljára fogat.

De mi van, ha Kiersten igazat beszélt délután? Mi van, ha ez a csók egy másodikhoz vezet? És akkor reggel mellette ébredek. És aztán egy nap Dax majd azt mondja: a te hibád. Nincs annyi Margarita a világon, ami ezután segítene rajtam.

– Ne! – A szemem felpattan, és Dax csukott szemét látom magam előtt, centikre tőlem. Kinyitja az egyiket, majd a másikat. – Azt hiszem… – Az agyam lázasan keresi a megfelelő szavakat. Azokat, amikkel meggyőzhetem, hogy ez nem neki szól, hanem a következményeknek. – Nagyon kell pisilnem.

Felállok, és próbálom nem észrevenni különös tekintetét. Nem törődöm azzal sem, hogy a kezem még mindig meg van kötözve. És igyekszem figyelmen kívül hagyni Kierstent is, aki a pultnak támaszkodva azt motyogja:

– De mi a fenének kellett a csirke?

3. fejezet

ELÉRTEM A RÉSZEGSÉGNEK azt a szakaszát, amikor könnyen rávehető lennék, hogy menjek végre aludni, de akár arra is, hogy hajnalig táncoljak. Fej vagy írás.

Viszont mivel húsz perccel többet töltöttem el a fürdőszobában az ideálisnál, Livi néni meghozza helyettem a döntést. Begombolja a kabátomat, megkeresi a táskámat és a Muki Doki-s kulcstartón lógó kulcsaimat, aztán Dax lelkére köti – kétszer is –, hogy juttasson haza épségben.

És ez így is lesz.

Dax egészen a lakásom ajtajáig elkísér, és türelmesen vár, amíg beletalálok a zárba.

A riasztóm csipog, amikor az ajtó kinyílik. Mindketten tudjuk: semmi esélye, hogy eltalálom a kódot, sokkal valószínűbb, hogy azonnal rám küldik a felügyeletet. Dax óvatosan félretol, és beüti a számsort, ami Muki Doki születésnapja, majd az ajtóban állva nézi, ahogy a nappaliba botorkálok, a kanapéra pottyanok, a párnáknak csapódom, aminek következtében le is pattanok róluk, és a padlóra gurulok.

Baszki, imádom a Crate & Barrel szőnyegemet. Pofátlanul drága volt, de mintha bársonyból lenne. A karommal és a lábammal simogatom a puha anyagot, amíg Dax fölém nem magasodik, és ki nem nyújtja a kezét.

– Gyerünk, Gems! Még egy kis vizet kell a szervezetedbe juttatnunk, mielőtt beájulsz. – Hagyom, hogy talpra rántson, és átvezessen a konyhába. A fehér márvány munkalap csillog a spotlámpák fénye alatt.

Az egész lakásomat imádom. Nem túl nagy, de gyönyörű. A világosszürke, széles deszkából készült keményfa padló harmonizál a betonfalakkal. Az északi majdnem teljesen üvegből készült, és tökéletes kilátás nyílik róla a kikötőre. Kovácsoltvas csigalépcső vezet a galériára, az alacsony ágyhoz meg a gardróbszekrényhez, amelyben mostantól lényegesen több hely lesz, merthogy Stuart, az a seggfej, kipakolta az összes cuccát.

Sose terveztünk összeköltözni. Bár minden hétvégét nálam töltött, nem volt hajlandó tartósan vállalni az egyórás utat – ennyi idő alatt ért be tőlem a torontói munkahelyére –, én pedig nem voltam hajlandó lemondani a nagynéném és a nővérem biztonságos közelségéről. Utólag visszagondolva ezen a ponton talán kapcsolhattam volna. Mintha valahogy, mélyen legbelül tudtam volna, hogy a vég elkerülhetetlen, és ezért kellett egy tartalék terv. Egy biztonsági háló. Biztosíték, hogy ha minden elcsesződik, akkor is megleszek.

– Tessék, igyál! – Dax átnyújt egy pohár hideg vizet. – Ettől könnyebb lesz a reggel.

Először csak óvatosan kortyolok bele, aztán iszom rendesen.

– A Margarita szörnyű ötlet volt. Holnap vagy tízórányi megbeszélés vár rám.

Dax elővesz még egy poharat a szekrényből, és megtölti magának.

– Hát, akár beteget is jelenthetnél, és együtt tölthetnénk a napot. Rendelünk egy csomó szendvicset, és sorozatokat nézünk nonstop.

Pontosan erre vágyom, mégsem tehetem. Kanada legnagyobb drogérialáncánál dolgozom haj- és testápolási termékek beszerzőjeként, meglepően gyilkos tempóban ahhoz képest, hogy a munkaidőm nagy részében azt próbálom kitalálni, hogy a kanadaiak jövő tavasszal levendula- vagy inkább óceániszellő-illatot szeretnének árasztani.

– Muszáj odatennem magam a negyedéves zárásnál. A pénzügyes nő, Marley a jövő hónapban szül, és csak akkor vehetem át a helyét, ha folyamatosan emlékeztetem őket arra, hogy milyen jó lennék benne.

– Mintha azt mondtad volna, Marley munkája a leggázabb.

Pontosan. A pénzügy lelketlen terület.

– De szépen fizet. És én szeretem, ha szépen megfizetnek. – Nem beszélve a bankban pihenő megtakarítás járulékos kényelméről.

Dax kinyitja a hűtőt, és előveszi a vízszűrős kancsót, hogy újratöltse. Rámered egy angol bulldog kinyomtatott képére a hűtő ajtaján.

– Ez meg ki?

Finom mozdulattal fogom meg a mágnest.

– Ő Pajti.

Dax kíváncsian felvonja a szemöldökét.

– Stuarttal arról beszélgettünk, hogy veszünk egy kiskutyát. Én emberi nevet akartam adni neki, mint például Justin vagy Bradley, de szerinte nevetséges. Így hát a Pajtiban állapodtunk meg.

A szomorúság visszatér. Agyam részeg ködén át nem világos, hogy Stuartot vagy a kutyakölyköt gyászolom. Akárhogy is, az érzés addig gyűlik bennem, amíg teljesen ki nem tölt. Olyan vagyok, mint egy repedt falú akvárium. A törékeny üveg küzd a víz nyomásával, a repedés pedig egyre csak nő, és a víz bármelyik pillanatban kirobbanhat.

Hátrahajtom a fejemet, és megiszom az utolsó kortyot, hátha ez kimossa az odabent kavargó összes érzelmet. Miután az utolsó csepp is elfogyott, lecsapom az üres poharat a pultra. De a várható, tisztességes hang helyett roppanás következik.

– Pfuj! – Felemelem a poharat, és meglátom a körömnyi sötét foltot az alján. – Ez meg mi a fene?

Dax elveszi és tanulmányozza.

– Úgy néz ki, mint egy kis pók. – Papírtörlőt tép, eltünteti a mészárlás nyomait, és visszaadja a poharat. – Mi a baj?

A szívemet egyre nehezebbnek érzem, a szemem megtelik könnyel, ahogy a lelkiismeret-furdalás hullámokban maga alá temet. A belső akváriumom üvegfala szétrobbant.

– Megöltem – zokogom. – Meggyilkoltam. Ő csak mászkált, tette a dolgát, én pedig kioltottam az életét.

– Ez csak egy pók, Gems.

Nem érti. Az a pók nem csinált semmi rosszat. Éppen erre járt, tette az egyik kis szőrös lábát a másik elé, én meg megöltem.

– Igen, de valószínűleg volt felesége. – Szörnyűség jut az eszembe. – Ó, istenem, és ha voltak, tudod, kis pókbabáik?

Dax ismét kiveszi a kezemből a poharat.

– Gems, te nagyon részeg vagy.

– Tudom. – Lenézek a csupasz lábamra. – Hol a nadrágom?

Dax megfogja a vállamat, és a lépcső felé terel.

– Livi néninél hagytad. Próbáltuk rád adni, de te kijelentetted, hogy többé nem hordasz nadrágot.

Rémlik valami.

– Ó, igen, igaz, nincs rosszabb a nadrágoknál.

A kezét a hátamon tartja, úgy botorkálok fel a lépcsőn. Amikor visszanézek, muszáj felnevetnem, mert szándékosan elfordította a fejét, és mindent megtesz, hogy még véletlenül se bámulja a fenekemet. Amikor felérünk a szobámba, azonnal az ágyamra zuhanok, és oldalra gurulok. Látom, hogy engem figyel.

– Te is vedd le, Dax, csatlakozz a mozgalomhoz! – A levegőbe rúgok, hogy nadrágtól megszabadított lábammal illusztráljam a mondanivalómat.

Dax a lépcsőnél áll, és szemlátomást kényelmetlenül érzi magát.

– Nem hiszem, hogy ez túl jó ötlet lenne.

Addig vonaglok, amíg sikerül felkönyökölnöm.

– És miért nem?

– Mert… – Tétovázik. – Egyszerűen nem.

A hátamra fordulok.

– Ahogy gondolod, akkor ez egyszemélyes nadrágmentes buli!

A következő mozdulatsor, amit bemutatok, leginkább víz nélküli hátúszáshoz hasonlít, de közben a szavaim értelme lassan átszivárog a tequilán, és betalál.

Ó, istenem…

Ó, istenem…

– Ó, istenem!

A fejemet Dax felé fordítom.

– Egyedül fogok meghalni, ugye?

Odajön az ágyam végéhez, és leül.

– Miről beszélsz?

Ez a szakítás Stuarttal egy előjel.

– Életem hátralévő része egyszemélyes nadrágmentes buli lesz.

A könnyek visszatérnek. Lecsorognak az arcomon, és magam előtt látom a mindig félig üres gardróbszerkényt, az egyszemélyes vacsorákat.

– Mi van, ha mégis Stuart volt az én emberem? Az egyetlen esélyem a tisztességes kapcsolatra, és elbasztam! Mintha felértem volna a csúcsra, és most hirtelen minden lejtmenetbe került.

Dax kinyújtja a hüvelykujját, és letöröl egy könnycseppet az arcomról.

– Nem ő volt a te embered.

– Honnan tudod?

– Tudom. – A hangja olyan határozott. Magabiztos. – Nem ő volt az embered.

– Csak azért mondod, mert a legjobb barátom vagy.

– Nem. – Olyan pillantással néz rám, amit nem tudok megfejteni. – Pontosan azért nem mondhatnék ilyet, mert a legjobb barátod vagyok.

Nincs minden rendben köztünk. Mintha valami láthatatlan feszültség lenne, furcsa és sűrű, akár a méz. Megnehezíti a gondolkodást. Ezért inkább az érzésekre hagyatkozom. Átadom magam annak a mély fájdalomnak, amely a gyomromban keletkezett, amikor Stuart magyarázta, hogy már nem szeret. A könnyeim záporoznak. Már rég nem aranyosan csordogálnak, ahogyan a filmekben szoktak, hanem fekete csíkok futnak le az arcomon a szempillaspirál miatt.

– Hé, hé, hé, ne sírj! – Dax hüvelykujjának párnája elkap egy szökni készülő könnycseppet, és letörli.

– Igyekszem, de a tequilától nagyon-nagyon szomorú lettem. Nem tudnál valami vicceset mesélni?

Elgondolkodik.

– Mit szólnál egy történethez? Arról az éjszakáról, amikor először találkoztunk.

Éppen azon vagyok, hogy emlékeztessem rá: az az éjszaka, amikor találkoztunk, ugyanaz az éjszaka, amikor Stuarttal találkoztam. Azzal az emberrel, akire most nem szabadna gondolnom. De addig lökdös a csípőjével, amíg arrébb nem húzódom, hogy a teljes fenekével elférjen az ágyon, és mire eszembe jut, hogy figyelmeztessem, bele se kezdjen, már mondja is.