A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

David Yoon: Version Zero

G. P. Putnam’s Sons, An imprint of Penguin Random Hose LLC, 2021

Produced by Alloy Entertainment, LLC.

Fordította: Komló Zoltán

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2021 by David Yoon

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-205-0

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Nickinek és Pennynek, az én fényeimnek a sötétségben

Ne légy gonosz.

INTERNETES SZÁLLÓIGE

Pörögj és törj-zúzz.

INTERNETES SZÁLLÓIGE

Mondjuk, hogy egy új szoftvert írsz.

Annak minden verzióját egy számmal kell jelölnöd, hogy követni lehessen a fejlődését.

Például: 1.5 verzió, 3.11 verzió, 7.24 verzió

Az 1.0 verzió azt jelenti, a szoftvered hivatalosan is készen áll arra, hogy valós körülmények között használják.

A 2.0 verzió azt jelenti, hogy jelentős fejlesztéseket hajtottál végre az 1.0 verzión.

Ugyanez áll a 3.0-ra, a 4.0-ra és így tovább.

Ha a szoftvered még fejlesztés alatt áll, és nem áll készen a premierre, akkor egynél kisebb verziószámot kell neki adnod, például 0.2 vagy 0.7 verzió.

Minden új szoftver legeslegelső verziószáma a 0.1.

Olyan nincs, hogy 0.0 verzió.

0.0

Max huszonnyolc éves.

Valamikor a jövőben járunk. Hol van most? Alighanem egyedül. Se egy barát. Se egy barátnő. Az is lehet, hogy még mindig Tokióban van, bérházak brutalista kanyonjai között. Irodatornyok zsúfolódnak a kora reggeli pára kékjébe.

Max biztosan rengeteget olvas. Mi mást tehetne mostanság?

Mondjuk, utántöltőt tesz a párásítójába. Ami mondjuk, úgy néz ki, mint egy pici vérampulla. Elszívja az első spangliját. A bolygó másik felén kilépek a szentséges késő délutáni fénybe, és azt kívánom, bárcsak én is elfüstölhetnék egyet. De a terhes lányoknak nem szabad dohányozniuk. Így aztán két ujjamat az ajkamhoz emelem, és letüdőzök egy láthatatlan cigarettát.

Max egy nálánál is magasabb füstgomolyagot fúj ki. Eloszlik, akár egy ukijo-e festményről való felhő.

Képzeld el a lakását. Könyvespolc könyvespolc hátán, az összes manga meg anime, amire csak vágyott. Sehol egy laptop. Sehol egy kütyü. Egy kupac levelezőlap, tintatartó és töltőtoll. Kicsi, takaros lakás. Tengernyi japán csinibabát nézegethet.

Vajon rám emlékeztetik őt?

Nem akarok erre gondolni.

Lehet, hogy valami titkos projekten dolgozik. Vagy egyszerűen csak bujkál?

Én mindent tudok a bujkálásról. Én bárki szeme láttára elbújok.

Odalentről egy zenélő gyalogátkelőhely gépies hangjai szűrődnek Max fülébe. Egy „Torjansze” című ősi, trillázó dallam. Max már alighanem ennek is utánajárt, ahogy mindennek. Nap mint nap hallja – muszáj neki, ez óhatatlan –, és mindahányszor arra az időre emlékezteti, amikor utoljára láttuk egymást. Ebben biztos vagyok.

Belépni könnyű / Visszatérni félő

De bármennyire félő

Beléphetsz / Hátha átjutsz

Japán neki való. Rengeteg takaros hely és szabályos rutin. Salvadori származású amerikai lévén Max haja eléggé sötét, testalkata eléggé tömzsi ahhoz, hogy feltűnés nélkül úgy elvegyüljön a tömegben, ahogy odahaza Dél-Kaliforniában sohasem tudott.

Otthon a Playa Mesán.

Nem tudom, mire készül. Mondjuk, hogy leveszi a Buddy Holly-szemüvegét. A tenyerét addig szorítja a szemére, amíg örvények és sakktáblák nem jelennek meg előtte. Amikor kinyitja a szemét, annak a hótól ragyogó hegynek a tetején vagyunk a hihetetlenül mélykék ég alatt, ahol a nappalok sokkal hosszabbak, mint lenniük kellene.

Hogy szerettem volna egy utolsó csókot. Micsoda gyerekesség. Úgyse maradt rá idő. Az ajtó bezárult, engem pedig fellőttek a hókristályok kavargó univerzumába.

És nem volt mit tenni ellene.

Max szorosan lehunyja a szemét, és fantomfények felvillanásait látja. Mikor szabadul már meg végre ettől? Már az egész világot beutazta. Meddig menjen még, hogy megmeneküljön tőle?

De bármennyire félő

Beléphetsz / Hátha átjutsz

0.1

0.1

Max huszonhat éves volt.

Még annak idején, 2018-ban történt. Nyáron. Emlékszel? Hashtagek meg vezetés-közben-ne-sms-ezz és nehogy-lemaradjunk-valamiről meg virtuális valóság. Szelfik, a Troll Elnök meg bosszúpornó. Meg minden.

Max ment a fehér kaliforniai napsütésben. Besétált egy üvegből készült faluba. Wren volt az a falu. A Wren volt a világ legnagyobb közösségi hálója. A közösségi háló olyan számítógépes program, ahol sok-sok ember megoszthatja a gondolatait/fényképeit/videóit, és mások gondolatain/fényképein/videóin is megosztozhat. Aztán az egészet jól megbeszélik. Néha veszekednek. Leginkább veszekednek.

2018-ban az ilyesmi valamiért roppant népszerű volt.

A Wren egyetlen terméke maga a Wren volt. Két egyetemista srác indította be, akik keményen dolgoztak, megcsinálták magukat, tanúbizonyságot tettek a jenki leleményességről, és bla-

bla-

bla.

Mindenki a Wrent használta, mindenki imádta, és mindenki utálta. És bármennyire furcsán hangzik, a Wren volt minden. Az emberek hírolvasásra használták. Pletykálkodásra. Társasági programok tervezésére. Étkezési tippek megosztására. Politizálásra. Randizásra. Bevásárlásra. Útvonaltervezésre. Blablabla.

Bármilyen furcsán hangzik is, naponta hárommilliárd ember használta a Wrent az okostelefonján. Nem tudták megállni. Azt mondták, függők lettek.

Akkoriban még jó dolognak tartották a techfüggőséget.

A tech minden olyasmit jelentett, aminek köze volt a számítógépes programokhoz, főleg azokhoz, amelyeket sok-sok ember használt. Különbözött a technológiától, ami nem számítógéppel kapcsolatos dolgokat jelentett, például hídépítést meg gyógyszerek kifejlesztését.

Max kapucnis pulcsit viselt. Attól olyan lendületes vállalkozónak látszott. A techipar összes vezérigazgatója kapucnis pulcsiban járt, a legfőbb hatalmi pozíciójukat meghazudtoló egyenlősdi szimbólumaként. Ha úgy tartotta volna kedvük, a tech-vezérigazgatók a híralgoritmusaik egyszerű átszerkesztésével alighanem a földkerekségen mindenkit rá tudtak volna venni, hogy még több rágót rágjanak. De semmi ilyesmit nem tettek. Mert ők jóravaló emberek voltak.

A Wren első számú szabálya így szólt: Ne légy gonosz.

Egy napon Max szeretett volna lenni saját Wrenjének a vezérigazgatója.

Max nyomot akart hagyni az univerzumon. De jó értelemben.

Őkegyelmessége Maximilian Portillo vezérigazgató úr.

De pillanatnyilag még a Termékosztályon volt.

Átballagott a röplabdázó, jógapózokba merevedett vagy heverésző Wrennie-kkel benépesült, kolosszális hatszögletű pázsiton. Három – talán mexikói – férfi éppen valamiféle grandiózus grillsütőt állítgatott fel. Nézték, ahogy Max elsétál mellettük.

Én nem vagyok ti, akarta mondani Max. Én állítólag salvadori vagyok. De már itt születtem. A spanyolom égő. Szóval, értitek.

Max örökösen szükségét érezte, hogy magyarázkodjon. Most is ezt érezte.

Belépett egy üvegépületbe. Elment Maurice, az afroamerikai biztonsági őr mellett. Odaintett Aimee-nek, az örökké mosolygó fehér nőnek a recepción.

Végigment az Indiából, Thaiföldről és hasonló helyekről származó barna bőrű programozókkal teli hatalmas karámon. Max, noha barna bőrű volt, nem tartozott közéjük. A Wren kirakatba tette a programozókat, hogy felvágjon a látogatók előtt. A közhiedelem szerint az igazán jó programozás megoldhatja az összes társadalmi problémát, például a lakáskérdést, a rasszizmust, a zaklatást, a szexizmust, a hűtlenséget, a kapzsiságot vagy a magányt.

Na, mindegy.

Max a rengeteg fehér nő között végigment a Marketingosztályon, és megérkezett a Termékosztályra, ahol egy csomó magas, egészségtől kicsattanó fehér férfi dolgozott. Max közéjük sem tartozott. Már régen letett arról, hogy bárkik közé is tartozzon. Úgy döntött, hogy egyszerűen önmagához tartozik.

Ez pedig azt jelentette, hogy nem volt említésre méltó törzsi hovatartozása, és ezt nem szerette. Ugyanakkor felmentette őt a törzsi elvárások és előfeltevések alól, amit viszont szeretett.

Így aztán saját törzset választott magának: a Termékosztályt. És annak ellenére, hogy ő volt ott az egyetlen barna bőrű, nem érezte magát úgy, mint egy tejbe pottyant légy. Talán mert boldogan hagyta magát becsapni. Vagy mert a Termékosztály volt a játszótere, az a mentális menedékhely, ahol újabb és újabb Wren-funkciókat álmodhatott meg, és menet közben általában is maga alakíthatta ki a szabályokat, ahogy azt a bűvészek teszik. Vezető termékmenedzser volt, a Wren tízéves történelme során a legfiatalabb, aki ilyen rangra emelkedett.

– Mister Max – köszönt Justin Richards, egy magas, makkegészséges fehér férfi, Max főnöke, de csak titulusában. Justin Richards, és általában a Wren, nem hitt a titulusokban. Az csak egy nagy rakás kutyagumi. A munka sem munka volt. Lógásnak hívták.

– Mister Justin – köszönt vissza Max.

Összeöklöztek.

– Dobd el, amin dolgozol – mondta a jófej-főnök, Justin Richards. – A Helixben van rád szükség.

0.2

A Helix egy szigetelt iroda volt a Wren legfölső emeletén. Titkos kutatásokra és fejlesztési projektekre szánták. Teljes egészében üvegből készült, mintha nem is lettek volna falai, sem mennyezete. Csak egy négyszögletes emelvényként lebegett magasan Dél-Kalifornia barna, bozótos hegyei fölött.

A Wren vezérigazgatója, Cal Peers nevezte el a Hélix-ködről, erről a kozmikus képződményről, amelynek beceneve: Isten Szeme.

Justin Richards egy fénylő pontra meredt az üvegen, hogy kinyíljon, majd beengedte Maxet. Az égi teremben csak egy világos székekből álló kvartett fogott közre egy üveg dohányzóasztalt. Sehol egy íróasztal vagy számítógép. Maxnek a lélegzete is elállt. Épp most nyitott ki egy titkos szintet élete játékában.

Két alacsony, kapucnis fehér férfi üdvözölte Maxet ernyedt öklözéssel. Brad Nason és Brad Barker. Keveseknek adatott meg, hogy megismerkedjenek a két Braddel. Azt suttogták, hogy rendszeresen találkoznak magával Cal Peersszel.

– Helló, Mister Max – mondta Brad.

– Elég ebből a jópofizásból – felelte Max, egy közkedvelt humoros jelenetet idézve. A két Brad ismerte – a Kaliforniai Köztársaság összes techie-je ismerte –, és elnevették magukat.

– Na, ide figyelj – mondta Brad.

– Van itt ez a dolog – mondta Brad. – Egy egész kis programsor. Személyiségtesztek, ingyenes játékok, csináld-magad zenei videók gyerekeknek.

Brad megérintette a dohányzóasztalt, hogy kivilágítsa, és tucatnyi dokumentum virágzott ki a felszínén. Max se szó, se beszéd, beléjük turkált. Ezt imádta benne Justin Richards.

Mister Max egyszerűen belecsap a lecsóba, szerette mondogatni.

– Tizenhat Arc Rt.? – mondta egyre csak turkálva Max. – YouTunes Kft.? Ezek külsős partnerek?

– Ezek a mi cégeink – felelte Brad. – Csak a múlt héten alapítottuk őket.

Max a homlokát ráncolta. Buddy Holly szemüvegét a homlokára tolta, és felvonta a szemöldökét.

– Ez a tetőzéssel kapcsolatos, igaz?

– Igazad volt – mondta Justin Richardsnak Brad. – Vágja.

– Úgymond, abban a pillanatban – mondta Brad.

Mindenki összeöklözött mindenkivel.

– Na persze, én is vágom ám – mondta Justin Richards. – De csak hogy még tisztább vizet öntsünk a pohárba, a géprombolók stílusában nekem is el tudnátok magyarázni, hogy mi a helyzet ezzel a tetőzéssel?

Max sátrat formázott az ujjaiból.

– Azt, ugye, tudod, hogy a Wren-felhasználók mostanában egyre kevesebb adatot adnak meg nekünk?

– Persze – felelte Justin Richards.

– Már nem úgy van, mint annak idején, amikor a Wren berobbant, és a felhasználók adatszolgáltatása meredeken megugrott, mint egy hokiütő – magyarázta Max. Amikor ő beszélt, gondoskodott róla, hogy rendszeres időközönként, mint valami öntözőfej, szemkontaktust létesítsen mindenkivel. – Most, hogy mi vagyunk az a bizonyos Wren, a felhasználók már nem olyan lelkesek. Elértünk egy plafont. A hirdetők a minden, persze, és el is tudunk adni a huszonnégy és negyven év közötti divatrajongó, értelmiségi dél-kaliforniai férfiaknak, akik futball-videójátékokat játszanak, de milyen más információt tudunk szerezni? El tudunk érni nagyobb felbontást?

– Felbontást – visszhangozta Justin Richards.

– Úgyhogy az a gyanúm, és javítsatok ki, ha tévedek – folytatta Max –, hogy csalinak használt kis cégek segítségével vesszük rá az embereket, hogy több adatot adjanak meg nekünk, amolyan, ööö, indirekt módon.

– És most ugrik a majom a vízbe – mondta Brad.

Tisztára söpörte az asztalt, és valami weboldalsémákat hívott elő.

– A csalikat becsatlakoztatni a mi fő felhasználói adatbázisunkba a dolog könnyebbik oldala – mondta Brad. – Egyszerűen ötletünk sincs, mivel vegyük rá az embereket, hogy több infót adjanak meg nekünk.

– Több infót – mondta Max.

– Az olyan konkrétan megtudható dolgokon kívül, mint a zenei vagy a filmes preferenciájuk – mondta Brad.

– Nekünk a zaftos cucc kell: egy érzelmi profil – mondta Brad. Az ujjain kezdte számolni. – Az olyan klasszikusok, mint hogy mennyire nyitott az élményekre, mennyire lelkiismeretes, extrovertált, elfogadó, neurotikus.

– Azután pedig túl akarunk lépni a klasszikusokon – vette át a szót Brad. – Szexuális hajlamok. Pszichopátiás index. Rasszbesorolás. Hazafiasság. Vonzerő.

Max érezte, hogy megizzadt a homloka. Feltolta a szemüvegét.

– Fú.

– Az efféle adatokra nem kérdezhetünk rá csak úgy ukmukfukk – mondta Brad. – A szívbajt hoznánk a felhasználókra. Vagy egyszerűen egy csomó kényszeredett választ adnának, amivel semmire se mennénk.

– A Heisenberg-féle határozatlansági elv, ja – mondta Brad.

– Csaliötletekre van szükségünk – mondta Brad. – Álvetélkedőkre, álhírekre, ilyesmikre.

– Hát, Mister Max egész rohadt nap elbíbelődhet vele – mondta Justin Richards. – Igaz?

– Fú – mondta újra Max. Előtte az asztalon téglalapok világítottak.

– Mi ezt Lélekprojektnek hívjuk – mondta Brad. – Semmi mással ne foglalkozz; senkinek se mondd el. Jut eszembe, Mister Cal is itt akart lenni. De más dolga akadt.

– Szerezd meg azokat az adatokat, hogy a pénzünknél legyünk, feka – vicceskedett Brad.

0.3

Így aztán Max a Lélekprojekten dolgozott, és semmi máson.

Aranyszínű, vékony laptopját felvitte a napsütötte Helixbe, és Brad aranyszínű, vékony laptopja mellé tette, amely Brad teljesen ugyanolyan aranyszínű, vékony laptopja mellett hevert, és egy hétig ki sem dugta onnan az orrát, csak ha (mexikóiak készítette) barbecue-t evett, és a (mexikóiak által karbantartott) érintésmentes mésztufa mosdóba ment pisilni.

A két Brad alig mutatkozott, hagyták Maxet egyedül dolgozni néma csendben.

Max új módszereket eszelt ki, amelyekkel rá lehetne venni a felhasználókat, hogy a tudtukon kívül érzelmi adatokat szolgáltassanak a Wrennek. Ez a tudtukon kívül kitétel volt itt a lényeges. Ugyanis ahogy a Wren egyre nagyobbra nőtt, egy bizonyos fajta hírnévre tett szert. Olyan szavakkal – ominózus szavakkal – kezdtek el dobálózni, mint a Nagy Testvér meg a felügyeleti kapitalizmus.

Nem az adatszerzés módszereinek kifundálása jelentette a nehézséget Max számára. Az a dolog könnyebbik része volt. A nehézséget azok az ominózus szavak okozták.

Max megszenvedett ezzel a nehézséggel. Úgy érezte, egész generációját ez fémjelzi. Például: az egyik egyetemi barátnője, nem igazi, csak amolyan wrenes barátnője azzal fogta meg az isten lábát, hogy egy árdrágításon rajtakapott gyógyszeripari cég számára végzett közönségkapcsolati válságmenedzselést és márkarehabilitációt, aminek következtében meg tudott vásárolni egy flancos tengerparti öröklakást. Max látta a csaj erről szóló posztját a Wrenen.

Lehet, hogy mi sem könnyebb, képzelte maga elé Max, mint egy flancos tengerparti öröklakásban üldögélve megfeledkezni az egészségügyből anyagilag kiszorított szegény betegekről.

Max összes egyetemi haverjának ilyesféle munkája volt. Annak idején ezerrel tanultak. És ez most kezdett kifizetődni. Maxnek, ez könnyűszerrel belátható, szintén ilyen volt a munkája.

A nehézség egy ellentmondásban rejlett. Abban, hogy az ember az irodában levetkőzi az erkölcseit. Levetkőzi az erkölcseit a bevásárlóközpontban, ahol nyöszöröghet ugyan egy sort a helybeli családi vállalkozások hiányán, de azért kizárólag a tengerentúli arctalan nagyvállalatok által gyártott legolcsóbb cuccokat vásárolja. Vagy az okostelefonnal, amikor esetleg feladja a magánélete egy-egy darabját, nehogy két dollárt kelljen fizetnie egy alkalmazásért.

A mindennapi életben, gondolta Max, ugyan mikor élünk valójában az erkölcseink szerint?

Erkölcs: légy kedves, légy tisztességes, ne lopj, ne csalj, ne erőszakoskodj. Osztozz meg a rászorulókkal. Csupa olyasmi, amit már gyerekkorában megtanul mindenki.

Max úgy látta, hogy a munkán, a bevásárláson és az okostelefonnal való játszadozással töltött időn kívül az erkölcs csak éjszaka, az ágyban kapja meg az őt megillető figyelmet, abban a néhány fényűző percben, mielőtt átadnánk magunkat az álomnak.

Na, mindegy. Max lájkolta azt a bejegyzést a barátnője öröklakásáról.

Max úgy küldte el a lájkját, hogy rányomott egy ikonra. Mindenkinek korlátlan számú lájkja van, az emberek gondolkodás nélkül osztogatják és fogadják. A lájk egy értéktelen fizetőeszköz.

És mégis: a Wren akkurátus tranzakciós naplót vezet ezekről a lájkokról.

Miért?

Max kiment, hogy leheveredjen a hatalmas hatszögletű pázsiton, lehunyt szemmel pihent, nem aludt, az erkölcsön meg ilyesmiken gondolkodott, amikor egyszer csak arra riadt föl, hogy egy bogár mászik az orrcimpája szélén. Kinyitotta a szemét, de nem egy bogarat látott, hanem Akikót, aki épp egy fűszálat dugott az orrlyukába. Max fekve maradt, és hagyta, hadd csinálja.

Ha megtehette volna, Max ott marad fekve, és hagyja, hogy a lány azt tegye vele, amit csak akar.

– Nem voltál az asztalodnál, butuska – mondta Akiko.

– Odafönt dolgoztam a Helixben a két Braddel – felelte Max. – Nem nagy ügy.

– Fogd be. – Akiko elmosolyodott, és ököllel nagyot csapott Max csontos vállára. Ha akarja, Max felől akár újra és újra behúzhatott volna neki. Egész álló nap ütlegelhette volna az idők végezetéig.

Akiko rászegezte a tekintetét – amellyel egy istentelen hordát is megtizedelhetett volna –, és így szólt:

– El kell mondanod, hogy min dolgozol.

Megbillent a világ. Max mindent el akart neki mondani. Csakhogy ezt lehetetlenség volt akarnia. Meg akart, már réges-rég meg akart érinteni egy apró, sima ráncot a lány bal szeme fölött. Egy kis forradást. Egy gyerekkori ütközés, egy hőskölteménybe illő baleset nyomát.

– Szó se lehet róla. A két Brad leharapná a fejemet – felelte Max. – Cal Peers rájönne, hogy ki ez az alak, ez a Max, és leharapná a fejemet. Az a kiaszott Cal Peers.

Régi tréfájuk volt ez a kiaszott, egy csapnivalóan cenzúrázott filmből, amire gyerekkorukban tévedtek be. Dobd el azt a kiaszott fegyvert, vagy agyonlőlek.

– Öcsém – mondta megszeppenve Akiko.

– Na? – kérdezte Max.

– Hát – felelte még mindig megszeppenve Akiko. – Szerintem egy pacsit megér.

Lepacsiztak, és Max, ha csak egy másodperccel is, de a kelleténél tovább fogta Akiko kezét, mielőtt elengedte volna. Remélte, hogy a lány nem vette észre.

Akiko elit programozó volt a Wrennél. A földszinten dolgozott, tengernyi férfi pillantásainak kereszttüzében, akik mind a szokásos indítékból bámulták őt. Az egész cégnél ő volt az egyetlen nőnemű elit programozó. Maxszel már három éve itt dolgoztak, ami a való világban tíz évnek felel meg.

Mindenki Akikót akarta a projektjéhez. Így aztán mindenben közreműködött, és késő éjszakákig dolgozott. Ahogy Max is, mert őt is mindenki akarta a projektjéhez. Jól összedolgoztak. Az emberek gyakran mondogatták, hogy közös agyuk van.

De nem ez volt az igazi oka annak, hogy Max késő éjszakákig dolgozott.

Késő éjjel a tiszta, hűvös és – ha Maxnek szerencséje volt – rajta és Akikón kívül néptelen irodában ugyanazon kékeszölden világító képernyő fölött görnyedtek. Egymás után oldották meg a problémákat, a Maxben feszülő egyetlen megoldhatatlan problémát kivéve.

Akiko Hosokawa a gimnázium óta Max gyönyörű, buzgó, furfangos és kitűnő barátja volt, az állásinterjút is ő intézte neki a Wrennél. A lánynak volt egy életre szóló fiúja, Shane Satow, aki Maxnek is testi-lelki jó barátja volt a gimnázium óta.

Maxnél viszont a gimnázium egész ideje alatt, az egyetemen, és azóta is, mérsékelt gyakorisággal jöttek-mentek a barátnők. Alkalomadtán egyiküket-másikukat még Shane-nel és Akikóval való közös dupla randira is elvitte. Max minden egyes dráma, minden egyes szakítás után Akikóhoz fordult tanácsért és együttérzésért. Elvégre neki egy életre szóló kapcsolata volt. Ő tudta a legtöbbet a szerelemről meg arról, hogy hogyan lehet megőrizni.

Max azonban titkon sosem szorult Akiko tanácsára. Apró részletességgel elmesélte neki, hogy egyik kapcsolata sem volt olyan szilárd, mint az övé Shane-nel.

Én miért nem kaphatom meg azt, amit ti?, kérdezte ilyenkor.

De igazából erre gondolt: Miért nem kaphatlak meg téged?

A mit sem sejtő Akiko erre valami ilyesmit felelt: Egy nap majd találkozol a nagy Ő-vel.

De hiszen én már találkoztam vele, gondolta Max.

Vissza a Helixbe. Átvonuló felhők vetettek szaggatott árnyékokat Maxre, egyik a másik után, míg végül feltorlódva az egész eget elszürkítették. Max hálás volt a hűvösért.

Elmentette a munkáját – mezei szövegfájlként – egy titkos mappába, amelyet a két Braddel és Cal Peersszel osztott meg.

A fájlban ilyesféle címek alatt sorakoztak az ötletek:

Ki az ön ideális szexpartnere? Töltse ki a tesztet! Munkahelyen tutira nem biztonságos.

Ön jobb lenne elnöknek? Kattintson ide a játékhoz.

Max az önbecsmérlő „Max_ócska_csaliötletei.txt” nevet adta a fájlnak.

Szerintem egy pacsit megér, mondta az előbb Akiko. Na de miért is pacsiztak le?

Ideje szünetet tartani. Max hátratolta a széket, és felállt. De valamin megakadt a szeme.

Az övé mellett az asztalon Brad laptopja félig felnyitva állt. Biztos sietve csukta le, és nem vette észre, hogy ráhajtotta egy plüss kulcstartóra – egy kövér, barna madárkára, a közmondásos Ökörszemre{1} –, és ennélfogva bekapcsolva maradt.

Max körülnézett a helyiségben. Vannak itt kamerák? Úgy csinált, mint aki a kilátásban gyönyörködik.

Nincsenek kamerák.

A technokraták örökké a következő nagy durranást prognosztizálják. Önvezető utópiákat, nyomtatható testrészeket stb. A legtöbben lassú felfogású divatkövetők. A legtöbb embert nem azért fizetik, hogy itt üljön a Helixben, és megálmodja a jövőt. Az olyanok, mint a két Brad.

Maxnek megvoltak a maga elképzelései arról, hogy a technológiának merre kéne tartania. Vajon ő van annyira fineszes, mint a két Brad? Ha nincs, akkor egy kukkantással – csak egy kukkantással – vajon bepillantást nyerhetne?

Vagy előnyre tehetne szert?

Egy napon neki is lesz saját arany laptopja. Ezt egészen biztosra vette. De addig…

Max felhajtotta a laptop tetejét. A fénye elömlött az arcán.

A képernyőn egy „visszaigazolt_számlák.nums” nevű táblázat volt kinyitva.

Azokat a vásárlókat tartalmazta, akik majd milliókat fognak fizetni a Lélekprojekttel összegyűjtött adatokért, olyan vásárlókat, mint a Nemzetbiztonsági Ügynökség, a Központi Hírszerző Ügynökség, a Belbiztonsági Minisztérium, az Orosz Külföldi Hírszerző Szolgálat.

Spionok.

– Na, baszd meg – nyögte oda Max a szobának.

Csak állt ott. Odafönt a felhők odébbálltak, megint otthagyták egyedül a nap, a kék égbolt, a barna, bozótos hegyek, a nagy semmi alatt.

Ide-oda matatott az érintőpadon, megkereste a hálózaton a saját laptopját, és átmásolta magához a fájlt. Brad gépét úgy hagyta, ahogy találta. A tetejét visszacsukta a kis barna madárra.

Visszafordult a maga gépéhez, lecsapta az aranyszínű, vékony laptop tetejét, és lerohant a Helixből, hogy bekopogjon Justin Richardshoz.

– Bújj be – szólt ki a jófej-főnök Justin Richards.

– A Lélekprojekt el van baszva – mondta Max.

0.4

Csukd be az ajtót – mondta jófej-főnök Justin Richards, megérezve, hogy ebből Beszélgetés lesz.

– Na, szóval – folytatta Max. – Azt hiszem, találtam valamit, amit nem az én szememnek szántak.

– Á-há – felelte Justin Richards.

– Csak annyi, hogy Brad laptopja nyitva maradt, és hát megláttam.

Ami többé-kevésbé igaz is volt.

– Hé – mondta Justin Richards. – Ha nyitva felejted a slicced, valaki elkapja a töködet. Nem a te hibád. Brad tehet róla.

– Te elkapnád Brad tökét?

Felröhögtek. Max leült, hálás volt jófej-főnök Justin Richardsnak.

Felnyitotta a laptopját.

– Szóval haver. Te láttad már ezt a visszaigazolt számlák izét?

– Nem én – felelte Justin Richards. A homloka csupa ránc és kérdőjel volt.

Max közelebb tolta a laptopot.

– Spionokkal üzletelünk? – kérdezte Max.

– Hát – mondta a táblázatot pásztázva Justin Richards. – Hogy korrektek legyünk, ez benne van az Általános Szerződési Feltételekben, amit a regisztráláskor mindenki aláír.

– És amit persze mindenki ától cettig átolvasott – felelte Max. – A felhasználóknak nem kéne tudniuk róla, hogy mi gyakorlatilag egy Nagy Testvér adatbázist építünk?

Justin Richards pislogni kezdett a Nagy és a Testvér szavakra.

– Hát – felelte –, hogy korrektek legyünk, a felhasználóink adatai mind névtelenek.

Jófej-főnök Justin Richards egy kicsit kezdett átmenni gyökér-főnök Justin Richardsba, és ez idegesítette Maxet. Tudta, hogy most mi következik. A Wren nem tárol semmiféle személyes azonosítót, és blablabla.

– A Wren nem tárol semmiféle személyes azonosítót, például nevet – mondta Justin Richards. Ide-oda kattintgatott a laptopján, hogy egy példát mutasson Maxnek. – Csak a mobilkészülékükhöz tartozó egyedi kódot. Tehát, miközben azt esetleg tudjuk, hogy ez a bizonyos felhasználó, 18800002-3ffe-02dc-w90a-78c44c20016c egyedülálló, nem randizó, nem autótulajdonos, első generációs, 26 éves salvadori amerikai férfi, akinek bejön a full extrás árkategória, a Delgado Beach-i Gullsnest Avenue 1004. közelében vagy környékén lakik, telefonszáma 323-555-0055, van érzéke a számítógépekhez, az internethez, a vállalkozásokhoz és a japán mangához – ezt nem is tudtam! –, és kitöltetlen belépési dátummal rendelkező bevándorló szülők egyetlen gyermeke, minderre sosem fogunk tudni rámutatni, és azt mondani, hogy ez itt Maximilian Portillo.

Max csak nézett rá.

– És különben is, a hirdetések célközönségének meghatározására az egész bele van ömlesztve egyetlen nagy, vegyes, affinitási adathalmazba – tette hozzá Justin Richards.

Max továbbra is csak nézte, ahhoz épp elég ideig, hogy önelégülten elmosolyodjon, és ettől hirtelenjében újra jófej-főnök lett belőle.

– Ez baromság, tudom, hogy baromság – mondta végül Justin Richards. Lehalkította a hangját. – Ez az egész Lélekprojekt izé már az elejétől fogva a frászt hozta rám.

– Csak úgy érzem, hogy valakinek mondanunk kéne valamit – mondta Max. – Akár még Cal Peersnek is.

– Időpontot akarsz Cal Peershez?

– Hacsak nem akarsz te beszélni vele az én nevemben? – próbálkozott Max. – Brad nem tudhatja meg, hogy az összes tökét láttam kilógni.

– Eh – legyintett Justin Richards. – Majd kerek-perec kérek Bradtől egy másolatot, probléma megoldva. Azt nem tudja, hogy nekem mihez van hozzáférésem, és mihez nincs. Ha akarod, együtt is leülhetünk Mister Callel.

Max nyelt egyet.

– Együtt.

– Még jól jöhet neked – mondta Justin Richards. – Te leszel a hős, aki gondoskodik róla, hogy a Wren megmaradjon a helyes úton. De azért nem árt a figyelmeztetés: a szemét geci, vérbeli szemét geci tud ám lenni.

Max bólintott.

– Én csak… Ez az egész Lélekprojekt izé. Kezd nagyon messzire kerülni attól, hogy ne légy gonosz.

– Száz százalékig egyetértek veled – mondta Justin Richards. – Majd szerzek időpontot. Beletelhet egy-két napba, ami valószínűleg nem is baj. Lesz idejük a gondolataidnak, hogy felgerjedjenek és megszilárduljanak.

– Akár a farkam – felelte Max.

Justin Richards felnevetett, ami azt jelentette, hogy végre Max is elnevethette magát.

0.5

A Wren-központ üvegfaluja a tömören csillogó Csendes-óceánra nézett a Playa Mesa tetejéről: erről az idilli, csőr alakú félszigetről, amelyet kolosszális platószerű topográfiájáról neveztek el mesának. A techmilliomosok és -milliárdosok Maszadája.

A háború idején, amikor a fehér férfiak mind elmentek ölni, ölni, ölni és megöletni, megöletni, megöletni, a Playa Mesát mindenféle barnák népesítették be. Bombákat meg ilyesmiket gyártottak a gombamód szaporodó hadiüzemekben. Kölcsönvett otthonokat béreltek, amelyekről egy idő után már maguk is elhitték, hogy az övék. Jól mentek a dolgok.

De aztán véget ért a háború, az üzemek bezártak, a fehér férfiak meg otthonra és munkára éhesen tértek haza. A barnákra többé nem volt szükség. A fehér férfiak piros vonalakat rajzoltak a térképekre, hogy kiszorítsák őket. A gazdaság a termelés felől a tervezés, az informatika és más határterületek irányába mozdult. Így aztán az egyszeriben képesítés nélkülivé vált barnák szegényebb környékekre, például Hancockba vagy Delgado Beachbe költöztek ki. Ahol állást kaptak, ott tekercsrugót kellett gyártaniuk, farmert varrniuk, irodát takarítaniuk, vagy vállalati transzferbuszt vezetniük.

Például olyat, amelyen most Max is éppen ült.

Az ingatlanok értéke a Wren-központ epicentrumából kiindulva a Playa Mesa oldalán lefelé szétsugárzott, és a kanyarogva egyre lejjebb araszoló transzferbuszról jövedelemkategóriák szerinti csökkenő sorrendben szálltak le az utasok: először a fehér vezetői réteg, aztán a Programozás ázsiai barnái, majd a Marketing fehér női, végül a nem műszaki barnák.

Max egy vagány, spártai legénylakásban lakott a fehér vezetői réteg és a Programozás ázsiai barnáinak szintje között.

De ma csütörtök van, ezért Max nem szállt le a szokásos megállójában, magasan fent a platón. Ő volt az utolsó, akit kitett a busz – messze kint Delgado Beachben, a Playa Mesa Feneke néven ismert környéken. Elhozathatta volna magát Shane-nel is, aki minden este feljött Akikóért a Poolwhippel, de már így is épp elégszer tartotta nekik a gyertyát, és most egy kis szünetet tartott.

– Megjöttünk – mondta a buszsofőr. Öreg afroamerikai férfi volt, aki olyan dolgokat látott, amiket 2018-ban a legtöbben fel sem tudtak fogni.

Max rábólintott. A dermesztően hideg légkondicionált buszból kilépett a düledező környék füllesztő alkonyati forróságába. Három kölyök meg a kutyájuk bámulta, ahogy kiszáll ebből a botrányosan fényűző, a Wren logójával ékesített járműből.

Nem volt valami fényes környék – fehér munkatársai az ilyet előszeretettel nevezték gettónak vagy roncstelepnek –, de Max így is szerette. Minden csütörtökön kiszállt a Wren ingajáratából, és mélyeket lélegzett, ahogy most is.

Mert hazaért.

– Flaco – mondta apa, ahogy Max közelebb ért. Flaco volt a beceneve, amely annyit tesz: girhes. Vagy Cingár is lehetne. Apa egy málladozó stukkós ház málladozó tornácán ült, és egy régi spanyol etűdöt játszott a gitárján, szájában cigarettával, egyik lábát egy telefonkönyvvel megemelve. Napi tíz órát dolgozott egy hancocki tekercsrugógyárban, ha az ingázást is beleszámítjuk, akkor tizenkét órát.

– Öt perc múlva kész a pizza – szólt ki odabentről, a konyhából Max anyukája. Anya egy ruhagyárban dolgozott, napi tíz órában designerfarmereket varrt össze.

Hétvégente anya és apa techirodákat takarított. Max előtt keltek. Későn értek haza. Lefekvés előtt legtöbbször telefonáltak vagy videócseteltek. De Max szinte sosem jutott hozzá, hogy személyesen láthassa őket, kivéve csütörtökönként.

Ügyeltek rá, hogy minden csütörtökön korán végezzenek, és este tudjanak pizzázni egyet.

Max mindkettejüket olyan hévvel szerette, amely adott esetben könnyen átfordulhatott haragba. Merthogy mindent jól csináltak, az Amerikai Álom szerint. Keményen dolgoztak. Fizették a jelzáloghitelt. Nap mint nap megjelentek a munkahelyükön, amit utáltak, és soha nem panaszkodtak. És mi a jutalmuk?

Még több munka.

– Ebben az országban azért élsz, hogy dolgozhass – magyarázta minden keserűség nélkül apa. – Nem pedig azért dolgozol, hogy élhess. Egyszer majd hazaviszlek a régi salvadori ranchitóra. Iszunk, zenélünk, barátokkal leszünk. Azt esszük, amit a föld megterem.

Anya azonban elmondta Maxnek az igazságot: a ranchitóra rátette a kezét a környéken uralkodó banda, apa barátja egy éjjel eltűnt a kijárási tilalom idején, anya barátnőjének tizenöt éves lányát fegyverrel kényszerítették, hogy férjhez menjen, a föld csontszáraz. Egyik árulás a másik után.

Fesd csak rózsaszínre a képet, ahogy akarod, mondta. Amerikának is megvannak a maga problémái, de legalább az egyetlen olyan ország, ahol a kép majdnem fedi a valóságot.

Apának se, anyának se voltak papírjai. Egyedül Maxnek, aki már ezen az oldalon született.

Max összespórolt annyi pénzt, amennyit csak tudott, hogy teljen egy komoly ügyvédre. Elvégre folytak a deportálások. Épült a nagy El No Paso fal.

Utána Max majd tizedére csökkenti a jelzáloghitelt, és létrehoz egy nyugdíjalapot.

Utána majd őkegyelmessége Maximilian Portillo vezérigazgató úr lesz belőle.

És büszkévé teszi az apját.

Büszkének lenni annyit tesz, hogy amikor egy szülő a gyermekére tekint, olyannak látja, amilyen valójában, a maga és csakis a maga módján, és őszintén el tudja mondani:

Te aztán faszagyerek vagy.

Nem mintha apa valaha is kiejtette volna a száján azt a szót, hogy faszagyerek.

Max elgondolkodott azon, amit az anyja mondott, hogy a kép fedi a valóságot, és fejben elkezdett felvázolni egy posztot. Majd ő riadóztatja a felhasználókat a Lélekprojekttel kapcsolatban. Eszmékről, tisztességről meg ilyenekről fog beszélni. A poszt majd kap egymillió lájkot, és mindent megváltoztat.

– Ébresztő, álmodozó – mondta apa, és belecsípett Max nyakába.

A gondolataiba merült Max nem reagált. Egy aprócska nyolcszögletű étkezőasztal körül ültek, amelynek annyira billegett a lába, hogy kilötyögtette az italukat. Apa felmordult, és letérdelt, hogy meghúzzon egy rejtett szárnyas anyát, aztán megrázta az asztalt: egyelőre stabil.

– ¿Estás bien, m’ijito? – kérdezte anya. Azt a szeletet adta Maxnek, amelyen a legtöbb chorizo volt. Mindig ezt csinálta.

Max kipréselt magából egy mosolyt.

– Jól vagyok – felelt. – Csak… a Wren kezd teljesen etikátlan lenni.

– Csak nem lopja a pénzt? – kérdezte apa.

– Még annál is rosszabb – válaszolta Max. – A felhasználók adatait. Méghozzá a sikamlós cuccokat.

– Nem értem – mondta apa. Egy sört kortyolgatott.

– Mi az a sikamillós cucc? – kérdezte anya.

– Be akarják ugratni az embereket, hogy árulják el a Wrennek, mit tudom én, a személyes érzéseiket, a politikai vonzódásukat meg ilyeneket – magyarázta Max. – De én véget vetek ennek.

– Nem értem – ismételte apa. – Már nyereséges a Wren?

Aztán savanyú képet vágott: Ti gyerekek, meg azok a ti számítógépeitek. Valahányszor apa ezt csinálta, Max úgy vette védelmébe választott iparágát, hogy ontani kezdte a szakzsargont.

– Idén pozitívba fordult a cashflow – felelte.

– Az mit jelent? – kérdezte anya.

– Figyelj csak – mondta apa. – Én nem értek a számítógépekhez. Már túl öreg vagyok ahhoz, hogy megtanuljam, mik azok az adatok meg alvó-ritmusok meg ilyenek. Csak azt tudom, hogy amikor az Airliftet használom a telefonomon, akkor értem jön egy taxi. Ha pedig megnyomom a VÁSÁRLÁS gombot az A2Z-n, akkor kihozzák. Az a te Shane haverod folyton arról beszél, hogy ő is csinál magának egy appot, igaz?

– A YouSzodát – felelte Max.

– Használja a YouSzodát, és jövünk kitisztítani a medencéjét. A Wren is valami ilyesmi?

– Te olyan nagyon okos vagyol, Flaco – mondta anya.

Max a pizzájával gesztikulált, és gondosan megválogatta a szavait.

– A Wren nem egészen olyan, mint a YouSzoda. A Wren a világ legnépszerűbb közösségimédia-hálója, amely millióknak teszi lehetővé, hogy figyelemmel kísérjék régi és új barátaikat, megosszák a gondolataikat, lépést tartsanak a hírekkel, felszabadítsák kreatív energiáikat, és elősegítsék a tudatosságot meg egymás megértését – mondta Max, puszta megszokásból öntudatlanul is a Wren vállalati filozófiáját idézve. – A közösségi média elméletileg nem rossz dolog. A valóságban azonban a Wrent a legkevésbé sem érdekli a kreatív energiák felszabadítása, vagy akármi. Egyszerűen csak még több felhasználót akarnak szerezni, hogy mindegyikőjükről annyi adatot gyűjthessenek be, amennyi csak algoritmikusan lehetséges, hogy ezzel még értékesebb legyen a cég. A hirdetők számára.

– Szóval a Wren reklámokat ad el – mondta apa.

– Ez a reklámoknál azért bonyolultabb – felelte Max. – Ez az alkalmazásprogramozási felületeknek egy olyan platformja, amely…

– Utálom a reklámokat – jelentette ki apa. – Nyakra-főre felugranak, és olyan idegesítőek.

– Apa – mondta Max.

– Na, mindegy, szóval ez itt a lényeg – mondta apa. – A reklámok.

– Apa – mondta Max.

– Papi – szólalt meg anya. Megérintette a férje alsókarját, mire az visszatette a kezét.

Apa teljesen megszelídült.

– Figyelj rám. Én okos fiam. Csináld csak ezt egy darabig, de aztán a legközelebbi munkád lehetne valami igazibb. Valami, amire rámutatsz, és azt mondod: ezt én csináltam, az emberek meg: ez kell nekem, köszönöm, hogy megcsináltad. Bármi legyen is az, csak csináld. Értesz engem?

Apa a sörösdobozára mutatott, amely úgy gyöngyözött, mintha a bölcsesség olajával kenték volna meg.

– Csak olyasmit csinálj, amit szeretsz, és ne bonyolítsd túl – mondta apa. – De ne légy olyan, mint én. Ne piszkold be a kezedet. Rendben? Majd mi bepiszkoljuk, hogy neked ne kelljen.

– Aztán majd megnősülsz, és gyerekeket csináltok, ándale – mondta anya. – Max akkor született, amikor anya és apa húszéves volt. Húszéves korára már az összes salvadori barátjuknak volt gyereke. Ez volt a szerepük. A gyerekek majd cserébe gondoskodni fognak a szülőkről, ha megöregednek. Az meg az ő szerepük. Max vajon nem szeretné, hogy legyen kihez szólnia a halálos ágyán?

Max huszonhat éves. Már hat évvel le van maradva. Habár a Wren húszéveseitől nincs lemaradva. Ott még egyik srácnak sincs gyereke.

Salvadori amerikaiként nem egykönnyen tudta eldönteni, hogy melyik szabályrendszert kövesse.

– Ha-ha-ha, házasság meg gyerekek, na persze – felelte az anyjának Max. Aztán belebeszélt a telefonjába. Egy hét hónapos Quartz Milc 9 volt, techmércével mérve már középkorú. – Hé, Milc, keress nekem egy lelki társat!

– Ezt találtam a neten a lelki társról – mondta a Milc.

Aznap éjjel Max meg se mozdult, úgy hevert az óriási, üres ágyában, az óriási, üres hálószobájában.

Max egy szerencsedollárt hordott a tárcájában, az apjától kapta. A hátulján egy levágott tetejű piramis volt – egy újabb Maszada. A piramis tetején egy mindent látó, sugárzó szem figyelt.

Max felnyitotta a laptopját, és egy „Koncepció” című, új jegyzetben elkezdte írásba foglalni a Cal Peersszel való közelgő találkozásának címszavait.

Mennyiért adnád el a lelked?

0.6

Mennyi az a pénz, amennyi elég?

Max ezzel a gondolattal ébredt.

Tudta is a választ: négymillió. Adózás után. Az egészet befekteti valami biztonságos dologba, megél a nyereségből, és a munkát egyszer s mindenkorra opcionálissá teszi önmaga, meg anya és apa számára.

2018-ban négymillió dolcsi minden szülőt büszkévé tenne.

Négymillió elég lenne. És aztán? Pihi?

Max persze nem pihizne. Alapítana egy másik céget, aztán még egyet, mindig arra törekedve, hogy megfeleljen annak a bizonyos régi techklisének: úgy keressen pénzt, hogy közben jobbá teszi a világot. És azzal kezdené, hogy a Wrennél változtatna a dolgokon.

Hívhatjuk akár Pollyannának is, de ő szentül hitt ebben az ősrégi techklisében.

Az ingabusz felvitte a Playa Mesára, és út közben jövedelmi sorrendben összeszedte a wreneseket. Max hátul ült, és tovább írta a koncepcióját.

az internetes polgár jogai nem módosulhatnak minden egyes app frissítésével

Cal Peers le lesz nyűgözve. Sőt mi több. Cal Peers lelkendezni fog.

Max átvágott a hatszögletű pázsiton, és belépett az üvegfalu szívébe. Felkaptatott egy láthatatlan lépcsőn, és belépett egy átlátszó kockába, amely felröpítette az égi szobába. Belebámult a Helixbe nyíló ajtón lévő fénylő panelbe.

A panel pirosra váltott: Próbálja újra.

Max újra meg is próbálta.

Piros.

Hé, tesó, van egy perced?, szólalt meg Justin Richards Max fülhallgatójában.

Ja, felelte Max.

És azzal elindult visszafelé, le a Termékosztályra, és bezörgetett egy üvegajtón.

– Mister Justin – köszönt Max.

– Mister Max – üdvözölte Justin Richards. Összeöklöztek.

– Azt hiszem, valami baj van a Helix ajtajával – mondta Max.

Justin Richards egy fura mozdulattal eltakarta a szemét a kezével, és így szólt:

– Mióta is lógsz már a Wrennél?

Mi van?, gondolta Max.

– Lassan négy éve – mondta egy női hang. – Az nagyon-nagyon hosszú idő.

– Cherry, kösz, hogy ránk szánja az idejét – mondta Justin Richards.

Egy karcsú, idősebb fehér nő lépett be. Az arcán szomorkás mosolyt viselt. Egy nagy tabletet fogott a melléhez. Intett Maxnek, hogy üljön le, és egyszeriben mindhárman egy kis vendégasztal körül ültek, amit Max még soha nem csinált Justin Richards irodájában.

A világ kitágult, és Max nagyon parányinak érezte magát. Vajon végzetes hibát követett el, amikor jófej-főnök Justin Richardsnak bevallotta a Lélekprojekttel kapcsolatos kételyeit?

– Ez most…? – szólalt meg Max.

– Igazán sajnálom – felelte Justin Richards. – De ja. Ez az.

Max forrónak és óriásinak érezte a szemét.

– Valami? Rosszat? Csináltam?

Justin Richards eltakarta a szemét, a Cherry nevű hölgyemény pedig önelégülten elmosolyodott.

– Szó sincs róla, Maximilian – mondta a nő. – Maga egyenesen egy rocksztár volt. De azt tudom, hogy holnaptól minden gond nélkül talál majd magának egy másik hihetetlen kalandot.

– Holnaptól?

– Azonnal – mondta a szemét eltakaró kezén át Justin Richards.

– De miért?

– Valami átszervezés blablabla – mondta a Cherry nevű hölgyemény, de Max alig hallotta, mert már egyáltalán nem figyelt. A kezébe nyomták a nagy tabletet. Nyilván azért, hogy megtartsa. Dokumentumok, a munkanélkülisegélyre vonatkozó információk meg a végkielégítés részletei voltak rajta. Halványan emlékezett rá, hogy jófej-főnök Justin Richardsnak, vagyis most már ex-jófej-főnök Justin Richardsnak jól meglapogatta a hátát. Justin Richards elsírta volna magát?

És Max?

Max ezután lement, végig a Termékosztályon, le, át a Marketingen, onnan le, végig a Programozáson. Valahol egy kéz elkapta a könyökét, és Max egyszeriben Akiko döbbent arcába meredt.

– Mi folyik itt? – kérdezte a lány.

Max odaadta neki a tabletet, és Akiko rögtön tudta.

Max ment tovább. Az épületből kivezető vakító üvegfalnál két férfi árnyalakja várta: Maurice, az afroamerikai biztonsági őr és egy busafejű, lapátkezű, magas fehér férfi.

A Wren vezérigazgatója, Cal Peers.

Cal Peers vajon ránézett Maxre? A pillantásából nehéz volt megállapítani.

Ahogy Max közelebb ért, látta, hogy igen, Cal Peers egy bagoly vakutól elkerekedett szemével nézett Maxre. Se lenyűgözve nem volt, se lelkendezni nem lelkendezett.

Kifejezéstelen volt az arca.

Cal Peers sarkon fordult, és elbaktatott.

– Nélküled semmi sem lesz ugyanolyan, Maxie – mondta Maurice.

– Dehogyisnem – felelte Max.

0.7

Max a két karját előrelökve kék lánggolyóbist bocsátott a tenger felé.

– Hadouken! – kiáltotta.

– Ereszd csak ki – mondta Shane, és átölelte magát a Poolwhip nyitott ajtajában.

A Poolwhip Shane furgonja volt, megrakva tömlőkkel, hálókkal meg vegyszeresflakonokkal. Shane Satow saját vállalkozást vitt, a Satow Uszodaszolgálatot, amelynek logója hagyományos kaliforniai gót betűkkel terpeszkedett a jármű oldalán.

Shane sörvetővel odalőtt Maxnek egy sört. Max, aki nagyon béna volt, amikor ezeket el kellett kapni, csak kapkodott utána. A doboz robbanva kinyílt, mire Max sietve leszopogatta róla a habot.

Normális körülmények között Shane a bordái közé bökött volna egy ilyen szabálytalanságért, de ma nem.

A Whittier-foknál voltak, amely egy késő délutáni szörfösökkel pettyezett kis öblöcskére nézett.

Ide szokott kijárni Shane, hogy kifundálja az ötleteit. Max úgy vélte, Shane azért hozta ide, hogy átgondolja azt, ami ma történt.

De mi van ezen átgondolni való? Max előcsiklandozta a bálnát, az meg kitüsszögte őt az orrnyílásán.

Akiko ráborult Shane kinyújtott karjára. Az meg sem rezdült, meg sem ereszkedett az erőlködéstől. Amióta csak Max az eszét tudta, Shane minden áldott nap tépett trikót és tépett rövidnadrágot viselt. Ebben a ruhában tisztította a medencéket, ebben a ruhában járt el otthonról, ebben a ruhában szokott súlyt emelni. Ezt nevezte ő az alkalmi ruhájának. Shane utált kiöltözni. Alighanem még akkor is tépett pólót meg tépett rövidnadrágot viselne, ha elvenne valakit.

Persze Akiko lenne az.

– Egyszerűen nem értem, hombre – rázta a tüsifrizurás fejét Shane.

– Mit nem értesz, bébi? – kérdezte Akiko.

Max azon kapta magát, hogy a lányt bámulja. Visszafordult a tenger felé.

– Mért rúgták ki Maxet? – kérdezte Shane.

– Gondolj csak bele – felelte Akiko. – Egyik nap kígyót-békát kiabál az NSA valamelyik ijesztő megfigyelési csomagtervére, és másnap már szélnek is eresztik.

– Kifelé Cal Peers ferde szemmel nézett rám – mondta a szélbe Max.

– A francba – mondta erre Shane. Majd hozzátette: – Ki is az a Cal Peers?

– Mézesmackó, ezt most komolyan kérdezed? – szólt rá Akiko.

A jó öreg Shane, gondolta Max. Messze a tech különös vonzáskörén kívül élt, és valószínűleg fogalma sem volt róla, mit is kéne tudni egy olyan emberről, mint Cal Peers.

Réges-régen, még a gimiben Max mutatta be Akikót Shane-nek. Néha eltűnődött, vajon mi lett volna, ha nem teszi meg. Abszurd gondolat volt, és kicsinyes: akármilyen sokszor is gondolt bele, semmire sem jutott vele.

Akikón kívül Shane volt Max másik legjobb barátja.

– Mintha abban a pillanatban megpecsételődött volna a sorsom, hogy betettem a lábamat a Helixbe – mondta Max.

– Na és mihez fogsz kezdeni? – kérdezte Shane.

– Valahol máshol lesz rocksztár – felelte Akiko. – Úgy hallottam, az Airlift bővíteni készül a Termékosztályát. A Knowned meg pik-pakk fölvenne.

– Az tuti – bólogatott Shane.

Alattuk az egyik szörfölőt elütötte egy hullám, lepottyant a deszkáról, de aztán visszaevezett még egy menetre.

– Én csak helyesen akartam eljárni – mondta Max. – De már kezdem azt hinni, hogy helyes eljárás nem létezik. Airlift, Knowned, egyre megy.

– Úgy hallottam, a Knowned irodája nagyon laza.

– Úgy értem, mindenhol ugyanaz a hülye játék folyik – mondta Max. – Csinálj egy appot, szerezz egy csomó felhasználót, a fenébe a törvényekkel meg magánélettel, de még a legmezeibb erkölcsökkel is. Mindegy, csak lenyűgözhesd a befektetőket, hogy aztán a szart is kitapossák belőled. A befektetők basznak rá, hogy valójában miféle üzleti tevékenységről is van szó. Soha nem az a lényeg.

– Ez egy felhasználó-alapú önfényezés – mondta Akiko.

– A Wren nem nyereséges – folytatta Max. – Még soha egy vasat sem kerestek.

– Baaasszus – húzta el a szót Shane. – Még én is nyereséges vagyok. – Rácsapott a furgonra.

– Rákattanhattam volna a tanításra, az egészségügyre vagy a művészetekre is – mondta Max. – De nem, nekem a techre kellett rákattannom.

– Mer’ az király – mondta Shane. – Úgy értem, a telefonjaink mindenre jók.

Max elővette a Quartz Milc 9-ét, és szemügyre vette a fekete üvegét. Mindenkinek van Milcje. Maxé tudta, hogy ő most hol van, tudta, hogy honnan jött, és azt is meg tudta tippelni, hogy innen hová megy. Tudta, hogy kivel van. Max tudomása szerint akár ebben a pillanatban is videózhat vagy hangot rögzíthet.

A Milceket a világ legnagyobb számítógép- és telefongyártója, a Quartz készítette. A Quartz ugyanabban az utcában volt, mint a Wren. Vajon neki is van egy Lélekprojektjük?

Akiko leugrott a Poolwhipről, és hátulról gyorsan átölelte – barátilag, a vállát –, amitől Maxnek hiányérzete támadt. A lemenő napot bámulta.

– Ki fogsz mászni belőle, butuska – mondta Akiko. – Benned megvan ez.

Kedves volt tőle, hogy ezt mondta. Csak éppen Maxnek fogalma sem volt róla, mit értett azon, hogy ez.

0.8

Max azonban nem mászott ki belőle.

Hónapokig azzal foglalkozott, amiről Akiko azt bizonygatta, hogy abban áll az ő igazi szorgalma: frissítette a nyilvános profilját, felhívott egy állásközvetítőt, és lefixált néhány válogatott interjút. Olyanokat, amelyekért a tech világában bárki ölni tudna. A Nagy Ötök közül a Wren kivételével négynél:

a Quartznál, a világ legnagyobb számítógép- és telefongyártójánál;

a Knownednál, a világ legnagyobb vitafórumánál;

az A2Z-nél, a világ legnagyobb online kiskereskedelmi áruházánál;

az Airliftnél, a világ legnagyobb tömeges kiszervezésű taxis és szállodai szolgáltatójánál.

2018-ban a tömeges kiszervezés kifejezés filléres munkaerőt jelentett. A techcégek egy csomó mindent tömegesen kiszerveztek, például rávették az embereket, hogy taxiként maguk vezessék a saját külön bejáratú autójukat, hogy maguk adják bérbe idegeneknek a saját házukat, hogy mindenről fényképeket küldözgessenek, hogy kutatásokat végezzenek és cikkeket írjanak, hogy termékeket véleményezzenek, és így tovább.

És bármilyen furcsán is hangzik, az emberek – a tömeg – mindezt a munkát készségesen elvégezte éhbérért. Vagy gyakran minden anyagi ellenszolgáltatás nélkül.

2018-ban ezt haknigazdaságnak nevezték, amit talán az a kép inspirált, ahogy egy rocksztár helyszínről helyszínre turnézik. A korábbi generációk ezt az életformát minimálbérért való gürcölésnek vagy létfenntartásnak nevezték.

Max első interjújára a Quartz központjában került sor – egy hatalmas épületben, amely igazából egy függőleges tengerparti meredélyből kitüremkedő gigászi kristálykinövésre emlékeztetett. A ragyogó belső térben megkapta műanyag látogatói kártyáját, amely egyúttal biometrikusan hitelesített titoktartási szerződésül, helyzetmeghatározóként és fényképes igazolványként is szolgált.

Egy fiatal fehér nővel (Marketingosztály), egy magas fehér férfival (Termékosztály) és egy idősebb barna bőrűvel (Műszaki osztály) találkozott. Előttük egy piros asztalon fekete okostelefon hevert, amelyhez hasonlót Max még soha életében nem látott, és amely a BETA jelzést viselte.

– Bámulatos dolgokat hallottunk magáról – mondta a marketinges.

– Segítségre van szükségünk a küszöbönálló következő nagy dobásunkhoz, ezért örülnénk, ha maga is velünk lógna itt a Quartznál – mondta a termékosztályos.

– Feltétlenül szeretnék többet is megtudni – mondta bólogatva és mosolyogva Max.

– Íme! – szólalt meg a műszaki, és meglengette a kezét fekete telefon fölött.

A képernyő kivilágosodott, és Maxről meg az interjúkészítőkről készített portréfelvételek jelentek meg rajta. A telefon képernyőjének szinte nem is volt kerete: úgy nézett ki, mint egy fénytéglalap, amit ráillesztettek a valóságra. Egyik-másik tervező idealista víziója a technológiáról: egy színtiszta információt tartalmazó ablak, amelyen semmi sem emlékeztet az anyagra.

Max fényképe alá Max szavait írták:

Feltétlenül szeretnék többet is megtudni.

Az interjúkészítők szavait is leírták.

A képernyő mutatta a helyzetüket. Jelezte a titulusukat. Automatikusan csatlakoztak a Quartz céges felhasználói adatbázisához.

– Megszereztünk és bevezettünk egy óriási potenciállal rendelkező új chipes technológiát – mondta a Műszaki osztály képviselője. – A piacvezető Milc telefonunk jövendőbeli változatai már akár negyvennyolc órán át, alvó üzemmódban is képesek lesznek egy rendkívül alacsony energiafelhasználású aktív üresjárati állapotra.

– Úgy érti, mindent hall, ami elhangzik, mindent leír és feltölt, még akkor is, ha ki van kapcsolva – mondta Max. – Lefogadom, hogy még videót is rögzít.

Termékosztály a Műszaki osztályra nézett. Műszaki osztály a Marketingre. Marketing- a Termékosztályra.

– Ez vágja – mondta Termékosztály.

És akkor Max így szólt:

– Az effajta környezeti adatokat király lenne eladni egy hátsó csatornán, valós idejű licitálás útján, főleg, ha alapértelmezésként válogatnánk be a felhasználókat.

Miért mondta ezt Max?

Szakmai megszokásból. Azért mondta, hogy lenyűgözze őket, hogy megkapja az állást. És amint kimondta, máris belezavarodott önnönmagába.