Tartalomjegyzék

I. fejezet

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

II. Fejezet

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

III. Fejezet

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

IV. Fejezet

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

V. Fejezet

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

VI. Fejezet

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

1868

Napjainkban

VII. Fejezet

Napjainkban

Csernovszki-Nagy Alexandra

(Gyarmaty Karolina történetei II.)

Antónia eltűnt

Csernovszki-Nagy Alexandra: Antónia eltűnt

©Csernovszki-Nagy Alexandra

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/CsNAlexandra/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2020.

epub ISBN 978-615-6182-64-7

mobi ISBN 978-615-6182-65-4

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy haszálható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

I. fejezet

Napjainkban

Még mindig felriadtam éjszakánként. Még mindig láttam fekete árnyakat gúnyos táncot lejteni a falakon. Hiába próbáltam elrejteni őket a lelkem legsötétebb zugaiba, tudtam, hogy mindig velem lesznek. Halványulhat a fényük, csökkenhet a befolyásuk az életemre, de akármilyen mélyre temetem is őket, mindig utat találnak a felszínre. Sohasem leszek egyedül.

Krisztina támadását követően visszaköltöztem ebbe az elátkozott házba, ahol a férjemmel éltünk, s megfogadtam, hogy nem fogom hagyni, hogy a gonosz szellemek legyőzzenek. Úgy vélem, igen szép munkát végeztem. A legfontosabb az, hogy olyan emberekkel vettem magam körül, akiket kedveltem, élükön Gertrúd asszonnyal, ki tyúkanyóként őrködött a ház, s az én életem felett.

Felvettem egy új intézőt, aki a birtok ügyeivel foglalkozott, így nekem nem kellett ezzel foglalatoskodnom. Horváth úr mindenben kikérte a véleményem és mindent megbeszéltünk, így a közös munka igen jól jövedelmező volt, kényelmes megélhetést biztosított. A házat apránként kicsinosítottam: a legtöbb szobát sikerült a saját ízlésemre formálni és eltüntetni szinte mindent, ami Gyulára emlékeztetett. Még az édesanyja portréját is levetettem a kandalló feletti falról. Kicsit kegyeletsértésnek éreztem, de nem ismertem őt, s a Gyula által elmondottak alapján neki sem volt könnyű élete. Elég egy boldogtalan sorsú nőt bámulnom a tükörben, nem akarom, hogy még egy emlékeztessem rá egy festményről, melynek szomorú szemű gazdáját sohasem ismertem.

Gyorsan teltek az évek. Két éve már, hogy Krisztina elárult engem. Próbáltam az árulása okozta keserű érzést a hátam mögött hagyni, gondolataimat más irányba terelni. Nemrég fejeztem be nyomozói pályafutásom egyik legnagyobb visszhangjával járó ügyét, mely által Pest-Buda megismerhette a nevemet.

A számat széles mosolyra húztam, majd feltettem a lábam az asztalra. Miért is ne? Szétfeszített az öröm és halkan fel is sikoltottam volna, de inkább visszafogtam magam. Azonban egy pillanat alatt a hatalmába kerített a semmiből előbukkanó szomorúság. Mi értelme bárminek is, ha nincs egy társ, akivel megoszthatom? Összehajtottam az újságot, a fejemet hátradöntöttem és lehunytam a szemeimet.

Nem volt olyan nap, hogy ne gondoltam volna Mártonra. Mindenről ő jutott az eszembe. Még emlékeztem a csókjára, az ölelésére s a fájdalmasan csillogó tekintetére, amikor szétzúztam az álmait. De nem csak az övét. A saját magamét is. Mire visszaértünk a Lévay-házhoz, a rendőrség már elfogta Krisztinát és a tettestársát. Ha Krisztina egy kicsit is ismerte volna Mártont, tudta volna, hogy sohasem lenne képes oly elvetemültségre, hogy egy gyermeket bajba sodorjon. Onnantól kezdve felgyorsultak az események, és egy pillanat alatt itt találtam magam újra ebben a házban, szenvedéseim színterén.

De elég legyen ebből! Felpattantam, lendületesen ledobtam az újságot az asztalra, majd Gertrúd asszony keresésére indultam. Eljött ez a nap.

– Áh, asszonyom, épp önt kerestem – mondta sietősen a házvezetőnőm, amikor meglátta, mily nagy lelkesedéssel sietek felé. Nagyon hálás voltam neki mindazért, amit az elmúlt két évben értem tett. Mindenben a segítségemre volt, támogatott, nem is kívánhattam volna nála jobb házvezetőnőt. Kevés hozzá hasonló embert rendelt mellém a sors az életem során.

– Indulhatok végre? Minden készen áll? – kérdeztem sietősen. A türelmet, mint erényt, még nem sikerült elsajátítanom.

– Igen – ráncolta a homlokát. – Úgy véli, hogy ez a legmegfelelőbb döntés? – kérdezte, és aggodalmát nem rejtette véka alá.

– Tudom, hogy aggódik értem, de nincs oka rá – vigyorogtam akár a vadalma, de rendíthetetlen maradt. – Ismer engem. Valamely megmagyarázhatatlan okból szeretem átlépni a határaimat, még ha az kellemetlenségekkel jár is.

– Egyszer már megbízott benne, s nem vezetett jóra – sóhajtott –, miért segít neki?

– Mert olyan jótét lélek vagyok, Gertrúd asszony, azért – nevettem fel.

– Áh, asszonyommal nem lehet ma komolyan beszélni – legyintett. – Aggódom önért. Vigyázzon magára! Nem bízom abban a nőben! Én nem leszek kedves hozzá, ezt bizton állíthatom! – Olyannyira feldühödött, hogy az arca vörösben pompázott. Meghatott azzal, hogy ennyire szeret engem, de valami azt súgta, hogy jól cselekszem. Épp arra az ösztönömre hallgattam, mely már annyiszor sodort veszélybe, de én minduntalan követtem. Sokáig őrlődtem, miután megkaptam a levelét… okozott pár álmatlan éjszakát nekem, de ha már döntöttem, kitartok mellette.

– Jobb, ha szem előtt van, nem igaz? – kérdeztem, mire Gertrúd asszony megadóan biccentett és vett egy mély levegőt.

– Lehet, hogy így van. De akkor is vigyázzon vele! Én azt mondom, az ilyenek nem változnak. Kicsit kibújhatnak a bőrükből, tettethetik magukat másnak, de ha az ördög újra megkísérti őket, gondolkodás nélkül elárulják azt, aki bízott bennük – szólt vészjóslóan.

Gertrúd asszony szavaival a fejemben keltem útra. Csak ültem, és bámultam a mellettem elsuhanó tájat. Ahogy közeledtünk az úti cél felé, egyre jobban eluralkodott rajtam a félelem. Újra rést ütök a jelenemet és a múltamat elválasztó falon, s ki tudja, hogy mi fog rajta beszökni. Nyugalom, Lina! Most nálad az irányítás!

Márianosztra[1].

Vártam. Feszülten figyeltem az ódon kaput és próbáltam lehiggadni. A márianosztrai fegyház felett barátságtalan esőfellegek gyülekeztek. Talán ez egy jel, hogy nem is kellene itt lennem? A cipőm idegesen kopogott a kocsi padlóján. Hol van már? Kezem-lábam reszketett és baljós érzés lett úrrá rajtam. Hatalmas gombóc keletkezett a torkomban, és a szívem hevesebben vert. Miért hoztam magam megint ilyen helyzetbe? Mondhatni, magamhoz képest tökéletes két évem volt. Nem árult el senki, megölni sem akart senki… szinte már idilli. Most pedig itt ülök, és talán megint veszélybe sodrom magam.

Pár perccel később kinyílt a kapu, s kis batyujával a kezében megjelent Janka. Bátortalannak tűnt. Zavartan toporgott a fegyház előtt, s ide-oda tekintgetett. Kinyitottam a kocsi ajtaját, majd kiszálltam. Észrevett. Egy ideig néztük egymást, majd láttam, ahogy Janka szép lassan megtörik és elkezd zokogni, majd lehajtja a fejét.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy az én szememet nem égették a könnyek, de nem veszthettem el a fejem. Túl nagyot csalódtam benne. A szívem azt súgta, hogy menjek oda hozzá s mondjak neki valamit, de az eszemre kellett hallgatnom. A lábam is földbe gyökerezett. Amint megláttam őt, eszembe jutott az az éjszaka…

Pár perccel később erőt vett magán és elindult felém. Nagyon lassan sétált, olyan érzésem volt, hogy sohasem ér el hozzám.

– Lina… – szólított meg alig hallhatóan, majd megtörölte a szemeit –, köszönöm, hogy eljött értem. Nem lett volna hová mennem. Ebben van mindenem… – nézett le a kezében tartott, igen szellős kis batyura.

– Jöjjön – mondtam szűkszavúan, majd beszálltam a kocsiba. Kicsit elgondolkozott, majd követett és leült velem szemben. – Sokat imádkozott?

– Talán túl sokat is – sóhajtott mélyet Janka, majd megnyomogatta a halántékát és fájdalmasan felsóhajtott. – Nem hittem volna, hogy…

– Higgye el, én sem – néztem továbbra is őt. Alig emlékeztetett arra a Jankára, akit ismertem. Fáradt volt, szomorú, hiányzott a fény a szeméből… s mintha éveket öregedett volna.

Csendben üldögéltünk egymás társaságában. Mind a kettőnk számára kényelmetlen volt a helyzet. Láttam, hogy Janka néha szólni próbált hozzám, de végül mindig inába szállt a bátorsága. Mit is mondhattunk volna egymásnak? Még nem jött el az ideje a megbocsájtásnak. Még nem lehettünk újra barátnők. S talán nem is leszünk soha.

Miután megérkeztünk, Janka elfoglalta a szobáját, majd kiment a kertbe, hogy élvezze a nap utolsó sugarait, amelyek a sűrű esőzés után bukkantak újra elő. A szalon elhúzott függönyén keresztül kémleltem őt.

– Ön szerint bízhatok benne egy kicsit is? – kérdeztem Gertrúd asszonyt, de már amikor feltettem a kérdést, tudtam a válaszát.

– Én az ön helyében nem tenném! – csóválta a fejét. – Megtévesztő a viselkedése, de ő akkor is egy…

– Gertrúd asszony! Ebben a házban csak én beszélhetek hölgyhöz nem illő módon – szóltam közbe mosolyogva, mert éreztem, hogy olyat mondana, amit megbánna. – Bár így vasárnap végre lenne mit meggyónnia a papnak – szóltam kicsit gúnyosabban a kelleténél.

– Önre is ráférne már egy gyónás, asszonyom – húzta félre a száját. – Úgy kerüli isten házát, mintha az ördögé volna. Nem lesz ez így jó!

– Maga imádkozik a lelki üdvömért, nem igaz?

Bólintott.

– Akkor nekem nincs mitől félnem. – Teljes testtel felé fordultam. – A megbeszéltek szerint az unokaöccse követi majd Janka minden lépését, igaz?

– Igen. Bármilyen rosszaságon is töri a fejét a kisasszony, mi tudni fogunk róla – felelte cinkos mosoly kíséretében. Ekkor visszanéztem, de Janka már nem ült a padon. A szívem kihagyott egy ütemet. Hova tűnt? A befogadására még nem álltam készen. Ó, micsoda bolond voltam!

– Meg kell őt találnunk! – siettem az ajtó felé, de ekkor hallottam, hogy nyílt a bejárati ajtó. Az előtérbe siettem. Janka rémülten nézett vissza rám.

– Máris el akar küldeni? – pislogott rám ijedten, én pedig nagy levegőt vettem, hogy megnyugtassam magam.

– Nem – ráztam meg a fejem, de a rémület bekúszott a bőröm alá.

– Talán egyszer újra érdemes lehetek a bizalmára? – kérdezte Janka szinte suttogva.

– Nem tudom. Igazán nem – fújtam ki a rémülettől bent tartott levegőt –, igazán nem.

– Amint tudok, odébbállok – mondta –, kitalálok valamit.

– Rendben – bólintottam, ő pedig felsietett a szobájába.

Meg kell őriznem a hidegvérem!

Az elmúlt időszakban már sikerült jobb éjszakákat magam mögött tudni, de azon az estén ismételten csak forgolódtam. Kulcsra zártam az ajtóm a biztonság kedvéért, bár Janka ténylegesen sohasem tört az életemre. Sokszor felvillant előttem az a kép, amikor a Jankának hitt nő – aki, mint később kiderült, Janka ikertestvére, Klára volt – felbukkant az ajtóm előtt, mondván, hogy Márton szeretne velem találkozni a Licht-házban. Már akkor éreztem, hogy valami nem stimmel vele… de nem tudtam megfogni ezt az érzést, s nem is igazán törődtem vele. Belegondolva, Krisztina sohasem nevezte őt Jankának azon az éjjelen. Visszatekintve mindig okosabb az ember.

Miután Márton házassági ajánlatát visszautasítottam, ő visszakísért a házba, ahol a szobájában ráakadtunk a megkötözött, vérző fejű Jankára. Mint kiderült, végig tudta, hogy miben mesterkedik Krisztina, de nem mondta el nekem. Ő csak csendes szemlélője volt az eseményeknek, aki ténylegesen segített Krisztinának Tímárné mellett, az Klára volt, Janka ikertestvére. Az életem olyan, akár egy kalandos regény. Krisztina közben Márianosztra falai között elhunyt, Klárát már kivégezték, de Janka csak két év börtönbüntetést kapott, köszönhetően Márton közbenjárásának. Ő pedig ezt követően elutazott, s azóta sem láttam. Talán már családos ember?

Halk motoszkálást hallottam. Felültem. Rég voltam már fültanúja ezeknek az éjjeli zajoknak. Bátortalan kopogás. Odamentem az ajtóhoz, de nem nyitottam ki.

– Ki az? – tettem fel a kérdést, holott tudtam a választ.

– Janka vagyok – felelte –, beszélni szeretnék önnel.

– Épp most?

– Egész nap készültem rá, de csak most gyűjtöttem hozzá bátorságot… – mondta, bennem pedig a józan ész és a kíváncsiság vívott életre-halálra szóló csatát. Reméltem, nem azért jött, hogy megöljön! Nagy nehezen elhessegettem magamtól ezeket a gondolatokat, majd kinyitottam az ajtót. Lassan bentebb lépett, majd letette a gyertyát a kis asztalkámra, én pedig jeleztem neki, hogy foglaljon helyet.

– Miért jött? Mi olyan halaszthatatlan? – ültem le az ágyam végébe, s próbáltam az idegességemet nem felfedni előtte.

– Én… én tudom, hogy nem tudnék elégszer bocsánatot kérni mindazért, amit ön ellen elkövettem. Volt időm gondolkozni, nem is keveset… de… de tudnia kell, hogy teljes szívemből bánom, amit tettem! Nincs rá mentségem… Tudtam, hogy nem helyes az, amiben részt veszek, de nem tudtam Klára ellen véteni. Olyan sanyarú élete volt! – emelte fel a hangját kétségbeesetten, mintha csak az elhunyt nővérének szeretne igazságot szolgáltatni.

– A Jaloveczki házaspár volt olyan nagylelkű, hogy engem befogadjon és lányukként szeressenek, de a nővéremnek nem volt ilyen szerencséje. Ő nem kellett nekik. Klára sohasem volt könnyű eset, mindig lakozott benne egyfajta gonoszság, s én ezt tudtam is, de mit tehettem volna? Csak ő volt nekem. Miután az élet elsodort minket egymás mellől, ő a poklok poklát járta meg, miközben én kényelemben nevelkedtem… s ez nem volt igazságos vele szemben! – mesélt szenvedélyesen. – Mikor pár éve felbukkant, alig hittem a szememnek. Boldog voltam, hogy újra láthatom, de ő csak a fejemre olvasta, hogy milyen jó életem van, miközben neki csak az élet árnyoldala jutott! Elöntött a lelkiismeret-furdalás – csuklott el a hangja. – Segíteni szerettem volna neki! Megadni neki azt, amit én megkaptam! Ha nem annyit, legalább egy kis szeletét! Megloptam szegény Jaloveczki urat, ki apám helyett apám volt, s mindent, amit tudtam, odaadtam a nővéremnek, de ő egyre erőszakosabbá vált. Telhetetlen volt! Mindent akart, s én nem ellenkeztem vele. Klára – kihasználva, hogy sebezhető vagyok – telebeszélte a fejem mindenfélével, az apám ellen fordultam… – csuklott el a hangja. – Belemászott a fejembe. Szinte elkezdtem gyűlölni az apámat, őt hibáztattam azért, hogy Klárának ilyen élet jutott osztályrészül. Ha ő is kellett volna nekik, teljesen más életet élhetett volna – mondta elgondolkozva, mintha csak magának mondta volna. – Miután apám meghalt, még kiszolgáltatottabbá váltam. Egyszerűen nem is gondoltam arra, hogy Klára keze is benne lehet az őt ért támadásban. Túl naiv voltam, és megfizettem az árát. Tudtam, hogy bármire képes, de nem akartam elhinni! Klára vigasztalt és támaszt nyújtott nekem azokban a nehéz időkben, s rávett, hogy menjek el az ön férjéről készült rajzzal a Lévay-házba. – Rám nézett. – Hiába rendelte meg tőlem Lévay úr a rajzot, én nem akartam menni. Mégis meggyőzött…

Hosszan rám meredt, én pedig mélyet sóhajtottam, majd megszólaltam:

– Tehát így került éjnek évadján a ház elé. S én még azt hittem, hogy… – majd megráztam a fejem. – Klára és Krisztina hol találkoztak?

– Édesanyánk a Lévay-házban dolgozott cselédként.

– Ez hihetetlen! – ráztam meg a fejem döbbenten, majd erőt vettem magamon.

– Folytassa!

– A szüleink meghaltak, s mi árvaházba kerültünk – elcsuklott a hangja. – Klára mindig vad volt. Verekedett, szerette bántani az embereke. Azt hiszem elkerülhetetlen volt, hogy olyan sorsa legyen, amilyen végül lett. Én viszont teljesen más voltam. Túlságosan befolyásolható, békességre törekvő, nem szerettem bántani senkit, de Klára folyton kigúnyolt emiatt. S én adtam a véleményére – sóhajtott. – Csak ő volt nekem, és én neki. De amikor Jaloveczkiékhoz kerültem, Klára eltűnt a szemem elől, s talán kicsit meg is feledkeztem róla.

Hosszan hallgatott, mielőtt megszólalt.

– Ő prostituált lett. Amikor Krisztina megjelent az Öreglúdban s az ön férjét kereste, Klára meglátta a lehetőséget. Megszólította Krisztinát, aki először faképnél akarta hagyni, de Klára kötötte az ebet a karóhoz. Emlékezett rá gyermekkorunkból, s arra is, hogy milyen jól manipulálta a környezetét. Hozzá hasonlóan a nővérem is nagyon jó megfigyelő volt s látta, hogy mi rejlik Krisztinában. Megegyeztek. Akkor még nem tudtam, hogy a terv az, hogy megöljék… megöljék az apámat – csuklott el a hangja –, majd pedig önt. Ám mire a terv alakot öltött volna, az ön férje hirtelen elhunyt, s ez mindent megváltoztatott.

– Tehát Krisztina és Klára hosszú évek után az Öreglúdban találkoztak újra. Gondolom, gyerekkorukban is ismerték egymást – mondtam.

– Már amennyire egy előkelő hölgy és egy cseléd lánya ismerheti egymást – felelte Janka szomorúan.

– Zsák a foltját – sóhajtottam. – Tehát Klára felkereste önt, és felvázolta az új tervet.

– Igen – nyelt nagyot –, én csak az önt érintő tervről tudtam. Nem ismertem magát, elleneztem, amit ön ellen terveztek, mégis meggyőzött. S én követtem őket, de…

– De? – kérdeztem türelmetlenül.

– Az ön férje s én sohasem voltunk szeretők – mondta ki, s én hosszú másodpercekig csak kábultan meredtem rá, majd megszólaltam:

– Gondolhattam volna.

– Találkoztam a férjével, nagyon megnyerő férfi volt. Azt hiszem, éreztem iránta valamit… kevés nő tudott közömbös maradni a közelében – mondta szégyenkezve. – Azt mondta, hogy Péternek hívják, s én elhittem! Ismertem azt a lányt… Mártát. Krisztina pedig meghagyta, hogy figyeljem őt, de egyszer csak eltűnt. Ezt követően az ön férjét sem láttam soha többé. Azt hittem, hogy az életem visszakerülhet a rendes kerékvágásba, de csak ezután kezdődött a rémálom… Soha életemben nem sajnáltam és bántam meg semmit annyira, mint amit ön ellen elkövettem! – szólt sírástól elcsukló hangon. – Azt sem tudom jóvátenni, hogy akaratomon kívül részese voltam az apám megölésének… aki oly jó volt hozzám! Én csak azzal az ostoba rajzzal voltam elfoglalva… miközben édesapámat megölték! Ó, istenem! – kapta a szája elé a kezét, és olyan mélyről jövő sírás tört fel belőle, mely nagy fájdalomról és bűntudatról árulkodott.

– Szólnia kellett volna nekem, s nem véres feliratot rajzolni az ajtómra Lévay úr házában – szóltam ridegen. Megértettem, hogy megbánta. Azt is, hogy örökké elkíséri a bűntudat, de oly sokszor figyelmeztethetett volna!

– Ön szerint miért vártak olyan sokáig, hogy megöljék Jaloveczki urat?

– Mert Krisztina szinte beleőrült a bánatba Végváry úr halála után… s gyötörni akarta magát. Időközben pedig előkerült Márta holtteste… felgyorsultak az események. Ezeket mind Klára vallotta meg nekem a halála előtt.

– Márta holttestének megtalálása után elgondolkodhatott volna, hogy valami nincs rendjén…

– Tudom! Tudom – sóhajtott. – Felbukkant Lévay úr, s kérdéseket tett fel Mártáról édesapámnak… én pedig megígértem, hogy lerajzolom az urat, akivel láttuk. Édesapám annyira erőltette, nem mondhattam nemet! Megijedtem, s oly ostoba voltam, hogy elmondtam mindent Klárának! Ha nem járt volna a szám…

– Amikor Krisztina támadása után Mártonnal megtaláltuk önt, segíteni akart nekem, igaz?

– Igen, de kevésnek bizonyultam – sóhajtott mélyet. – Miért fogadott be mindezek után? Kevés ember tette volna meg ugyanezt…

Lassan kifújtam a levegőt, majd megszólaltam:

– Kíváncsi voltam a történetére – feleltem őszintén –, de még mindig olyan kusza ez az egész.

– Lévay úrról tud valamit? Nagyon hálás vagyok neki azért… – hirtelen elhallgatott.

– Nem – feleltem –, talán már sohasem tér vissza az életembe. – S a gondolataim újra felé kalandoztak. Afelé, akivel boldog lehettem volna.

Úgy tűnik, hogy az élet még mindig meg tud engem lepni a maga sokszínűségével. Janka által olyan információk birtokába jutottam, melyekre nem is számítottam. Szerettem volna megbocsájtani neki, tudtam, hogy ő is csak elszenvedője volt az eseményeknek, de egy olyan ember, mint én, aki annyi mindenen keresztülment, nem bízik meg másokban egykönnyen. Ha ezt a nehezen felépített bizalmat eljátsszák, akkor csak nehezen van visszaút. Vagy talán nincs is.

1868

Valahol mélyen felnéztem Gyulára azért, amiért képes volt úgy viselkedni, mintha semmi sem történt volna. Sem a szeretők, sem a verések, sem a megaláztatás… számára a velem szembeni viselkedése teljesen természetes volt. Ő is vallotta azt a közkedvelt mondást, miszerint az asszony verve jó… csak ennek én, mint az asszony, nem nagyon örültem.

– A birtok ügyei nagyon kifárasztanak – sóhajtott mélyet, majd lehuppant mellém a kanapéra. – A férfi élete folytonos küzdelem – csóválta a fejét –, örülhet, hogy önnek ezzel nem kell bajlódnia – nézett mélyen a szemembe, én pedig engedelmes feleség módjára biccentettem. Ehhez a mondanivalójához nem tudtam volna olyat hozzáfűzni, amiért ne kaptam volna verést.

– Ma este nincs egy csípős megjegyzése sem felém? – provokált. Bizonyára viszketett a tenyere egy kiadós verés után. Már két hete, hogy nem bántott.

– Nincs – ráztam meg a fejem, mire szélesen rám mosolygott. Nehéz volt az érzéseimet a közöny álarca mögé rejteni, miközben legbelül ordítottam.

– Érdekes – majd a vállamra hajtotta a fejét. Olyan idegen volt számomra ez a mozdulat, hogy idegesen fészkelődni kezdtem. Mi ez az egész? Megint félre akar vezetni? Nyeltem egy nagyot s úgy döntöttem, hogy mozdulatlanná dermedve várom, hogy mi fog történni.

– Meséltem már önnek a sanyarú gyermekkoromról? – kérdezte, de meg sem várta a választ, beszélni kezdett:

– Édesanyám még gyermekkoromban meghalt. – Tekintete a kandalló felett függő óriási festményre vándorolt, oda, ahonnan egy barna hajú fiatal nő arca nézett vissza ránk. – Fájt az elvesztése. – Lehunyta a szemeit, nőiesen hosszú szempillái így még látványosabbak voltak. Olyannyira jóképű volt, amennyire gonosz is. Már megtanultam. Semmit sem lehet készpénznek venni, amit Gyula mond…

– Édesapám mellett boldogtalan és szomorú volt. Szép lassan elhervadt – sóhajtott mélyet –, ő pedig a halálba kergette. S én egyedül maradtam egy végletekig gonosz emberrel. – Előredőlt, és lehajtotta a fejét. – Féltem tőle. Talán azért lettem ilyen…

Láttam, ahogy rázkódnak a vállai. Istenemre mondom, hogy a kezem előbb mozdult, mint hogy gondolkozni tudtam volna, s megérintettem, mintegy megnyugtatás gyanánt.

– Édesapám nemegyszer bezárt a szekrénybe… megvert… sohasem voltam neki elég jó!

– Ezt még sohasem mesélte – mondtam, s egy kicsit elöntött iránta a részvét.

– Ó, Lina… szükségem van önre. Ugye szeret még? – kérdezte elcsukló hangon, s én levegőt venni is alig mertem.

Mit mondjak?

– Mondja, hogy szeret! – fordult felém kétségbeesetten, és megszorította a kezemet.

– Sajnálom, ami önnel történt – próbáltam kitérni a válaszadás elől, de Gyula nem eresztett.

– Sanyarú gyermekkorom volt… olyan borzalmas – sóhajtott. – Engem csak az ön szerelme éltet, Lina! Mondja, hogy szeret…

– Gyula, én… én… – Hosszan gondolkoztam. Milyen válasz szolgálja legjobban a javamat?

– Szeretem magát és sajnálom, ami önnel történt – erőszakoltam ki magamból a megfelelőnek vélt szavakat, de legszívesebben lenyeltem volna a nyelvemet.

– Mi történt a…

Gyula egyszerre csak kuncogni kezdett, amely hamarosan hangos vihogásba ment át.

– Sajnálom, de nem bírom tovább! – Belecsípett az arcomba és felállt. – Ó, Lina! Látnia kellett volna az arcát! – fogta az oldalát, amibe belenyilallt a fájdalom a kacagástól. – Maga meg az a nemes lelke!

– Megint csak játszott velem, igaz? – kérdeztem sóhajtva, de igazából nem éreztem meglepetést. Legalább tudtomon kívül részt vettem a játékában, nem mondtam olyat, ami veszélyt jelenthetne rám, és még jókedvre is derítette a látszólagos bambaságom.

– Úgy éreztem, hogy a kapcsolatunk kezd unalmassá válni! Kicsit fel kellett ráznom! – vigyorgott. – Azt hittem, hogy már az elején elnevetem magam… köszönöm, Lina, hogy nem hazudtolta meg önmagát.

– Örülök, hogy a kedvére tehettem – vontam vállat, de belül ürességet éreztem.

– Lina! Magánál szórakoztatóbb asszonyt nem ismerek! – nevetett. – Sajnálom, ami önnel történt… – ismételte el gúnyosan a szavaimat, és még a hangom is próbálta utánozni. – Az anyám egy utolsó kurva volt, apám meg egy szerencsétlen iszákos senki! Szánni való alakok – vont vállat –, alig vártam, hogy meghaljanak! – állt meg az édesanyját ábrázoló festmény alatt, de éreztem, hogy ennél jóval többről van szó.

– Remélem, hogy nem kellett sokat várnia – mondtam, de még mindig a kanapéba süppedve ültem. Maga a megtestesült gonosz állt nem messze tőlem, minden mozdulatomat meg kellett terveznem. A saját bőrömön tapasztaltam meg, hogy a nyilvános lázadás nem sokat ér ellene.

– Rátapintott a lényegre! – nézett fel az anyja képére, és hátul összefűzte a kezeit. – Szerencsére nem.

Mégis, valahol azt éreztem, hogy jóval többről van itt szó. Gyula csak próbált port hinteni a szemembe.

Napjainkban

Pár nappal később már kezdtem megszokni Janka jelenlétét, de a józanabbik felem még mindig óvatosságra intett. Gyanakodva figyeltem a mozdulatait, hiába próbált közeledni felém, a múltbéli árulása minduntalan beszivárgott a hétköznapjainkba. Nem tudtam, mitévő legyek vele. Nem tudtam, hihetek-e neki.

E vergődéseim közepébe csöppent bele az életembe egy különös látogató, Kéthly Alíz.

– Kéthly Alíz kisasszony? – néztem fel az újságból döbbenten. Fogalmam sem volt arról, hogy ki is ő.

– Nem tudtam, hogy látogatót vár, asszonyom – felelte Gertrúd asszony.

– Őszintén megvallva – hajtottam össze a ropogós, friss lapokat – én sem tudtam róla – álltam fel.

– Az előtérben várja – ráncolta a homlokát –, felettébb különös a viselkedése.

– Hogy érti?

– Kicsit sokat beszél – felelte s a szemeit forgatta. – Az a túl lelkes fajta…

– Nehezebbel is megbirkóztam már – mosolyogtam rá, majd lementem a látogatómhoz. Egy különösen szép arcú fiatal lány nézett vissza rám, s gyönyörű, világoskék ruhája kiemelte hihetetlenül világos szemeit, melyek riadtan kémleltek engem, miközben lesétáltam a lépcsőn.

– Jó napot kívánok! – köszönt hirtelen. – Elnézését kérem, hogy csak így magára törtem! Kéthly Alíz vagyok, s az újságokból értesültem arról, hogy ön különböző eseteket old meg és azért jöttem, hogy a segítségét kérjem egy számomra igen fontos ügyben – fejezte be végre a mondandóját, s amíg levegőt vett, kihasználtam az időt a válaszadásra.

– Önnek is jó napot…

– A családom s a vőlegényem nem örülne, ha megtudná, hogy eljöttem önhöz, de amit mondani szeretnék, az nem tűr halasztást! Életem során eddig soha senki sem hitt nekem! – vörösödött ki egyre jobban a szenvedélyes szónoklattól –, nekem is bátorságot kellett gyűjtenem…

– Esetleg bemehetnénk a szalonba – javasoltam kedvesen. – Megkínálhatom valamivel? – kérdezősködtem tovább, próbáltam kicsit lenyugtatni, mert láttam, hogy mennyire feldúlt.

– Nem! Nem! – mondta határozottan –, sietnem kell! Titokban jöttem – nyíltak tágra a szemei, majd végül kiejtette a száján, azt, ami miatt felkeresett. – Gyermekkoromban láttam egy gyilkosságot – fehéredett el –, tisztán emlékszem rá, hogy a nagynénémet láttam holtan… de senki sem hitt nekem! A mai napig nem teszik, azt gondolják, hogy megszökött egy férfival, de ez nem így van! – Szinte kiáltott.

– Talán…

– Nem szeretnék a sorsára jutni! Oly sok mindenben hasonlítunk! – csuklott el a hangja. – Régi félelmem, hogy az a sors vár rám, mint őrá! Segítsen nekem! – erősködött. – Kérem!

– Természetesen, de…

– Meg tudom fizetni! – nyúlt a tarisznyája felé, de én megráztam a fejem.

– Nem erről van szó, higgye el – sóhajtottam mélyet –, csak szeretném, ha kicsit többet mesélne nekem arról, amit látott. Nem tudnánk pár szót váltani valamikor?

– Nem tudom… nem tudom, milyen ürüggyel tudnék távol lenni otthonról. Majd még jelentkezem! – szólt feldúltan. – Hogyan is köthetnék házasságot, amíg kísért ez a rémálom?

Kéthly Alízt különös teremtésnek találtam. Megállapodtunk abban, hogy később levelet küld nekem a találkozónk helyéről és idejéről. Felkeltette az érdeklődésem az eset, pedig még nem tudtam róla semmit. Reméltem, hogy ez a nyomozás kicsit kitaszít abból a melankóliából, melybe száműztem magam az elmúlt napokban. Janka felbukkanása nagyon sok elnyomott érzést hozott a felszínre, melyek megbolygatták az amúgy is ingatag lelki nyugalmamat.

Úgy döntöttem, hogy ideje egy kicsit kimozdulnom otthonról. Kis változatosságra vágytam, ezért elhatároztam, hogy bekocsikázom Budára, hogy kicsit elvegyüljek a forgatagban és esetleg felkeressem a kedvenc cukrászdámat. Janka pedig megkérdezte, hogy velem tarthatna- e…

– Ki volt az a hölgy, aki meglátogatta ma délután? – kérdezte, mikor már a kocsiban zötyögtünk egymás társaságában.

– Kéthly Alíz kisasszony. Csak a segítségemet kérte egy ügyben – feleltem, s még mindig a gondolataimba merülve ültem. Nem éreztem azt, hogy megbízhatnék a velem szemben ülő nőben. Janka ezt követően nem kérdezett többet.

Csendben sétáltunk a kedvenc cukrászdánk felé. Köröskörül emberek jöttek-mentek, én pedig a Kéthly kisasszonnyal történt beszélgetésen gondolkoztam. Túlságosan is elmerenghettem, mert hamarosan Janka hangos sikoltása, lovak nyerítése, szitkozódás és kiabálás furcsa keverékére lettem figyelmes.

– Lina! Vigyázzon! – kiáltott rémülten Janka, én pedig védelmezőn az arcom elé emeltem a karomat, miközben ösztönösen levetettem magam a hideg földre. Amikor felnéztem, megfékezhetetlennek tűnő lovak patái tornyosultak fölém, ádáz harcot vívva a természet erőivel. Éreztem, ahogy a testem minden porcikája egyként sikolt fel fájdalmában, szívem olyan erősen dübörgött, hogy szinte elnyomta a felém rohanó emberek rémült sikolyát s a lovak dühös nyerítését. Hirtelen azt sem tudtam, hogy hol vagyok. Élek-e még, vagy átgázoltak rajtam a kerekek, agyontapostak a lovak? Véget ért a földi létem?

– Hirtelen csak itt termett… – hallottam egy zaklatott férfihangot, majd meghallottam Jankáét, ahogy aggódva kérdezgeti, hogy jól vagyok-e.

– Élek még? – kérdeztem csendesen, de nem voltam benne biztos, hogy a hangok kijöttek- e a számon, vagy csak gondoltam őket.

– Igen, Lina, minden rendben lesz – mondta aggódva Janka, majd hátrafordult. – Máskor jobban figyeljen oda – kiáltott rá a kocsisra –, majdnem megölte!

– De én… – hebegett a szerencsétlen, majd egy férfialakot pillantottam meg, ahogy fölém magasodva kémlelt, majd leguggolt mellém és kérdezgetni kezdett. A háta mögött pedig megjelent egy másik alak. Vagy kettőt láttam belőle, vagy tényleg két férfi nézett le rám.

– Tessék? – kérdeztem vissza. Összefüggéstelennek tűnt a beszéde, de talán az enyém volt olyan. A férfinak sűrű fekete haja és kék szemei voltak. Az aggódás halvány ráncokat rajzolt a szemei köré, majd hirtelen felkapott, akár egy pihekönnyű párnát, és a fiáker felé száguldott velem. Eközben hallottam, ahogy a másik Jankával diskurál.

Rég tartott már férfi a karjaiban, legszívesebben rászóltam volna, hogy tegyen le, de tudtam, hogy ez nem szolgálná a javamat. Hosszan rámeredtem, majd minden elsötétült.

Idegen ágyban fekszem. Érzem. A fény máshonnan szűrődik be az ablakon. Más az ágynemű tapintása… hol vagyok? O… hiszen emlékszem… hasogat a fejem… van rajta egy kötés… igen… beüthettem, amikor lezuhantam a földre. Janka. Hol van Janka? Janka. Hol van Janka?

Leraktam a meztelen talpam a földre, kissé összeszedtem magam, majd az ajtó felé tántorogtam. Kicsit bágyadt voltam, de ki akartam deríteni, hogy hol is vagyok. Kintről hangok szűrődtek be. Kinyitottam az ajtót és Jankát láttam meg az ajtó előtt állni, ahogy Kéthly Alízzal beszélget. De hogyan lehetséges ez?

– Hát ön? – szegeztem neki a kérdést hirtelen, mire mind a ketten megilletődötten fordultak felém.

– Jobban van? – kérdezte aggódva Janka, miközben felém sétáltak.

– Igen… de… de ön mit keres itt? Hol vagyok? – kérdeztem zavartan.

– A találkozásunk hamarabb megvalósult, mint gondoltam – sóhajtott Kéthly kisasszony. – A bátyám, György ült abban a fiákerben, amely elütötte önt… s idehozta, hogy megvizsgálhassa a családunk orvosa. A doktor úr azt javasolta, hogy maradjon itt pár napot, és pihenje ki a balesetet. Kérem, ne tegyen említést a családomnak arról, hogy mi már korábban találkoztunk… – nézett rám aggodalmasan, és szép kék szemeit átitatta a rémület.

– Nem fogok – feleltem, hiszen ez amúgy sem fordult meg a fejemben. A legfontosabb az volt, hogy elmúljon a fejfájásom.

– Hogy érzi magát? Nem szabadna még felkelnie – mondta sóhajtva Janka.

– Kicsit hasogat a fejem – fordultam a szoba felé –, visszafekszem… – Most nem volt kedvem gondolkodni. Felettébb különös volt, hogy épp Alíz bátyjának fiákere ütött el. De túl fáradt voltam ahhoz, hogy ezen gondolkodni tudjak. Csak nem akarhat mindenki épp az én életemre törni.

Az elkövetkezendő napokban Janka nagyon sokat segített nekem, a szívem is kezdett megenyhülni az irányába. Végre eljött az idő, hogy megjelenjek a család előtt. Janka elhozatta pár holmimat, és segített nekem felöltözni. Olyan volt, mintha a komornám lett volna.

– Nagyon jól áll önnek ez a zöld ruha – mosolygott kedvesen Janka, én pedig biccentettem.

– Köszönöm, nagyon szép kontyot készített, kicsit ellensúlyozza azt a ronda kötést a fejemen – néztem meg magam jobbról és balról a tükörben. – Nos – álltam fel –, ideje találkoznom a családdal. Mit gondol róluk? – kérdeztem, mire a kezdeti döbbenet után dalolni kezdett.

– Kéthly Alíz kisasszony kedves és bájos teremtés, de túl sokat fecseg. Nagyon fiatal még, s egyfajta álomvilágban él. Az édesanyja, Sarolta asszony, tekintélyt parancsoló hölgy, érződik, hogy ő az, aki bábáskodik az egész család felett. Az idősebb Kéthly György úr, hogy is fejezhetném ki magam szépen… – kereste a szavakat –, a női nem nagy csodálója – szólt gúnyosan. – Ő és a felesége egyáltalán nem illenek össze, ha szabad ilyet mondanom. Az ifjabb György úr veszélyesen jóképű, s többre tartja magát mindenki másnál. Igen léha életet él, de az édesanyja nagy elvárásokat támaszt vele szemben. A probléma az, hogy azt hiszi, hogy már meg is ugrotta azokat. Ott van még az ifjabb fiú, Imre. Ő a család legcsendesebb tagja. Nem sokat beszél, és általában csak könyveket olvas.

– Köszönöm, Janka! – mosolyogtam szélesen. – Ugye jól bántak önnel?

– Igen – bólintott.

– Jól emlékszem, hogy ön a balesetet követően diskurált egy férfival?

– O, igen – felelte, majd a gondolkozás halvány ráncokat rajzolt a homlokára. – György úr barátjával, Székely Dezsőnek hívják, azt hiszem. Segített nekem eljutni a Kéthly-házba.

A család a szalonban időzött. Amikor beléptem, mindenki felém fordult, a beszélgetés kintről hallható zümmögése csenddé szelídült. Kéthly úr tekintete azonnal megállapodott rajtam, s bár öregkorára is mondhatni fess férfi volt, sohasem állhattam, ha nálam sokkal idősebb úriemberek ilyen illetlenül mérnek végig. Ősz bajsza alatt kajánul vigyorgott rám, s láttam, hogy ezt a felesége is azonnal észrevette. Bizonyára már most megvan a véleménye rólam.

– Jó napot kívánok önöknek – mondtam, mire mindenki egyöntetűen köszöntött engem. – Szerettem volna kifejezni hálámat, amiért ilyen kedvesek és türelmesek voltak velem és Jaloveczki kisasszonnyal.

– Oh, ez semmiség azok után, hogy épp az én fiákerem kerekei akarták halálra zúzni önt – lépett elém mosolyogva az ifjabb Kéthly György, s azonnal eszembe jutott az arca, ahogy felém magasodik a balesetem után. Tényleg veszélyesen jóképű volt, de engem már rég nem tévesztett meg a külcsín. Gyula után a György és társai kinézetű férfiak inkább taszítottak. Miután a gyors bemutatások megtörténtek, helyet foglaltam Sarolta asszony mellett a kanapén. Már értettem, hogy a gyerekei miként lettek mind egytől-egyig ilyen szépek. Sarolta asszony az ötvenes évei elején járhatott, s bár fekete haja néhol már őszben játszott, az arca szinte tükörsima volt. Hattyúnyakát kihúzta, úgy méregetett engem. Az állát kicsit megemelte, ezzel azt a benyomást keltve, hogy többre tartja magát mindenki másnál.

– Olvastam már önről az újságban – mondta szigorúan Kéthlyné. – Mégis mi az oka annak, hogy egy hölgy ilyen tevékenységre vetemedjék?

– Szeretek segíteni másokon – feleltem mosolyogva, miközben jóval epésebb gondolatok jutottak eszembe, de még korai lett volna bárkit magamra haragítani. – Köszönöm szépen, hogy ilyen sokáig gondomat viselték. Nem szeretnék sokáig a terhükre lenni… – kezdtem bele a szokásos tiszteletbeli frázisokba, amikor Alíz hirtelen félbeszakított.

– Maradjon még! – mondta a kelleténél is lelkesebben, majd mélyet sóhajtott. – Nem venné ki túl jól magát, ha nem tennénk meg mindent a felépüléséért – hajtotta le a fejét bűnbánóan, de én tudtam, hogy nem szégyenkezik a kifakadása miatt.

– Köszönöm – mosolyogtam, majd csend telepedett a szobára, melyet az ifjabb György locsogása tört meg, s később a többiek is bekapcsolódtak, kivéve Imrét. Ő Györgyhöz képest jellegtelenebb külsejű volt, az a fajta, akit az ember nehezen vesz észre a bátyja mellett. Mégis úgy tűnt, hogy ez őt egyáltalán nem zavarja, sőt büszke rá, hogy ő több mint egy szép arc és egy nyájas mosoly. Sarolta asszonyon látszott, hogy teljesen odáig van elsőszülött fiáért. Folyton dicsérte, felé nyújtotta a kezét, hogy György szorítsa meg… sokat várt tőle. Imre mintha nem is létezett volna.

Hamarosan bejelentettem, hogy ideje visszavonulnom a szobámba, de megígértem, hogy vacsorámat a család körében töltöm el.

– Láttam, tetszett az öregnek – sietett utánam az ifjabb György, enyhe alkoholszagot árasztva magából –, és teljességgel meg tudom érteni.

– Nomen est omen?[2] – mosolyogtam rá.

– Touché[3] – kapott a szívéhez igen színpadiasan.

– Ha megbocsájt… – szerettem volna eltávolodni tőle, de ő csak nem hagyott békét nekem.

– Örülök, hogy nem esett komolyabb baja – szegezte rám a tekintetét az ifjabb Kéthly úr.

– Köszönöm.

– Nem emlékszik rám, igaz? – sandított rám.

– Kellene? – kérdeztem döbbenten. Hiába nem szívelem az olyan férfiakat, mint amilyennek Kéthly György tűnt, rá bizonyosan emlékeztem volna.

– Ott voltam, amikor leleplezte, ki lopta el a grófné ékszereit…

– Áh – emeltem magasra a fejemet, majd szép lassan leeresztettem –, de nem emlékszem, hogy találkoztunk volna…

– Nem lettünk bemutatva egymásnak – mosolygott szélesen, amely más nő szívét biztosan hevesebb ritmusra késztette volna –, sajnálatos módon. Én nem vagyok oly híres, mint kegyed – vigyorgott tovább.

– Úgy látom, hízelegni azt tud – mondtam színtelen hangon.

– Ezek csak a puszta tények. Sokat olvastam önről az újságokban. Manapság sűrűn feltűnik a címlapokon. Ez azért említésre méltó, nő létére – támaszkodott hanyagul a lépcső korlátjára.

– Köszönöm – bólintottam –, most azonban visszavonulnék… – próbáltam visszamenni a szobámba, de jóképű uraságnak locsogni támadt kezdve.

– Remélem, hogy valóban nem haragszik rám – egyenesedett ki.

– Miért haragudnék? Véletlen baleset volt… vagy szándékosan tört az életemre? – fontam keresztbe a testem előtt a karomat és úgy méricskéltem.

– Nem! Nem! – emelte fel a kezét megadóan és elmosolyodott. – Távol álljék tőlem az ilyen barbár cselekedet.

– Akkor fátylat rá – mondtam nyersen, majd magára hagytam. Nem értettem, miért akart velem ennyire társalogni.

Alig vártam, hogy Alízzal sikerüljön végre kettesben maradnom és kikérdezzem az emlékeiről.

Pár pillanattal később kopogtak az ajtómon.

– Már vártam önre – mondtam, amikor megláttam Alízt az ajtóban. Sietősen körbenézett, majd besietett a szobámba. Turnűrrel duzzasztott fodros ruháján minden fodor, szalagocska, csipke a helyén volt. Derekát oly karcsúra húzták, hogy szinte át lehetett érni két kézzel. – Elhoztam a néném naplóját – adta át nekem az ütött-kopott, zöld színű könyvecskét. – Ezerszer átolvastam, de nem találtam benne semmi kirívót. Gondoltam, talán ön…

– Köszönöm – simítottam végig a napló borítóján –, átolvasom. Megnézem, hogy mire jutok. Addig is mesélhetne nekem arról, hogy mit is látott pontosan.

– Kislány voltam még – fordított nekem hátat, majd az ablakhoz sétált –, nagyon homályosak az emlékeim – sóhajtott mélyet. – A családom nem hitt nekem, én pedig próbáltam magammal elhitetni, hogy nem láttam semmit. Azonban egy évvel ezelőtt a nagymamám a karjaim között halt meg, s ez a szomorú esemény felszínre hozta a néném holttestének látványát. Természetesen senki sem hitt nekem! Sőt! Kinevettek! – kiáltott szinte felháborodottan. – Mint mindig… szerintük túl élénk a képzelőerőm… de ez nem így van! – fordult felém határozottan. – Engem soha senki sem vesz igazán komolyan – szólt csüggedten.

– A vőlegényének elmesélte mindezt?

– El, de… – csóválta a fejét –, tudom, hogy ön az, aki igazán tudna nekem segíteni!

– Kérem, akkor szorítkozzunk arra a bizonyos napra! – próbáltam abba az irányba terelni, ami igazán érdekelt, és helyet foglaltam az egyik fotelban.

– A néném, Antónia, vagyis Tóni néni, ahogy mi hívtuk, rendkívüli nő volt. Gyönyörű, kedves, művelt… sokkal jobban megértett engem, mint a saját édesanyám valaha is. Hatéves voltam, amikor hirtelen nyoma veszett. Ennek már tizenöt éve. Akkoriban igen feszült légkör uralkodott a házban. A szüleim sokat susmorogtak vagy veszekedtek. Halvány, elmosódott emlékeim vannak arról, hogy amikor megjelentem, elhallgatnak. – Halvány vonalak jelentek meg a homlokán. – Kitessékeltek a szobából, mondván, ne hallgatózzak. Mindig Tóni nénihez siettem, akit mindennél jobban szerettem. Kiscsibémnek hívott – mosolygott –, a saját anyám nem tudott engem úgy szeretni, ahogy ő tette! Azonban egyszer csak ennek vége szakadt… Tóni néni eltűnt. Tudom, hogy nem hagyott volna magamra! Ha netalántán mégis, nem így tette volna.

– Mit látott azon az éjjelen? – kérdeztem kicsit sürgetően. Tudtam, hogy nincs túl sok időnk.

– Bementem Tóni néni szobájába, mint minden este, hogy szép álmokat kívánjak neki. Azonban ő a földön hevert. Először azt hittem, hogy csak játszik. Odaszaladtam mellé és próbáltam felkelteni, de nem történt semmi. Nem mozdult. Amikor magam felé fordítottam a fejét, megláttam azt, amit senkinek sem szabadna átélnie! Tóni néni ott feküdt, akár egy élettelen fadarab, halántékán véres seb tátongott… kérleltem, hogy keljen fel, de hasztalan volt minden erőfeszítésem. Úgy féltem! Majd hangokat hallottam beszűrődni odakintről és elrohantam…

– Emlékszik, hogy kinek a hangját? – kezdte egyre jobban felkelteni az érdeklődésemet.

– Sajnos nem. Próbáltam felidézni, de már a múlt homályába vész… félek, hogy rám is ez a sors vár, annyira hasonlítok rá! – Megremegett meg a szája széle, majd elsírta magát.

– Nem hinném – mosolyogtam rá biztatóan. – Először derítsük ki, hogy mi történt. Volt aznap valaki idegen a házban?

– Idegen? – nézett rám elkerekedett szemekkel Alíz.

– Igen. Olyan, aki nem élt önökkel.

– Nem… nem emlékszem rá – sóhajtott. – Semmi különösre nem emlékszem arról a napról. Olyan volt, akár az összes többi – csóválta a fejét –, bárcsak többre emlékeznék! – szólt sírástól elcsukló hangon. – Igazán… de kisgyermek voltam még.

– Nyugodjék meg, majd minden a felszínre kerül! – próbáltam megnyugtatni.

– Édesanyámat próbálom meggyőzni, hogy minél tovább nálunk maradhasson – törölte meg a szemét.

– Nem úgy tűnt, hogy szívelne engem.

– Anyuka már csak ilyen – vont vállat –, kevés embert szível magán kívül – mosolygott szélesen, s már csak a vörös szemei emlékeztettek arra, hogy pár percre még milyen tragikusnak látta az életét. – Holnap érkezik a vőlegényem a családjával, és anyuka a tiszteletükre vacsorát szervez. Remélem, hogy önt is a körünkben üdvözölhetjük.

– Természetesen! – mosolyogtam.

1868

Elkezdett látszódni az állapotom. A kezdeti rémületem lassan megbékéléssé, majd szeretetté változott. Nem számít, milyen ember az apja… az sem, hogyan fogant szegény gyermek. Ez a kis élet bennem cseperedik, ő az enyém, ő lesz minden boldogságom!

Mindennap úgy keltem fel, hogy arra gondoltam, Mimi néni talán már nem is él. A lelkiismeret-furdalás szinte kifacsarta belőlem az életigenlést, csak a születendő gyermekem miatt tudtam átvészelni, amit rám mért a sors. Akkorra már hiú ábrándom sem volt Gyula személyét illetően, tudtam, hogy ez nem az a házasélet, amelyről ábrándoztam. Lehet, hogy csinálhattam volna másképp. Többször kellett volna próbálkoznom a szökéssel, szövetségeseket szerezni… de Gyula legyőzött engem. A cselédek mind a férjem hívei voltak, bizonyára úgy válogatta őket össze, hogy a hű szolgái legyenek, és engem semmibe vegyenek.

Mikor már rég feladtam a bizakodást, s úgy éreztem, bezárult minden ablak és ajtó előttem, felsejlett egy kis fényes repedés a börtönöm falán.

A szabadulásom reménye egy májusi napon érkezett el. Gyula már egy ideje rám unt. Nem tetszett neki a megváltozott testem, folyton megjegyzéseket tett a külsőmre s az észbeli képességeimre egyaránt. A férjem egyre feltűnőbben kezdte el tenni a szépet az egyik cselédlánynak, Etelnek, aki bár nem volt túl szép, de igen ledérnek mutatkozott, s ez Gyulának tetszett. Nem egyszer leltem rájuk, ahogy a pásztorórájukat töltötték, hol a kert egyik szegletében, hol a szobámban… s láttam a férjemen, hogy élvezi a helyzetet. Azt, hogy lebukott előttem, s gyötörhet engem. De engem ekkorra már rég hidegen hagyott minden, amit őt tett.

– Lehet, hogy Etelt megteszem a komornájának – vigyorgott rám gonoszul Gyula, miközben a vacsoránkat fogyasztottuk –, jól szolgált – mosolygott büszkén a kijelentésén, miközben egy ízletes falatot tett a szájába, s a szavai hatását kémlelte az arcomon.

– Ahogy jónak látja – vontam vállat. – Lehet, hogy bizalmas barátném lesz. Később majd segíthetek neki a gyermekének születésénél is – vettem én is a finom falatot a számba, ugyanúgy, ahogy korábban ő is, s élvezetesebb volt úgy, hogy láttam Gyula arcán a zavartságot szétterjedni. – Bizonyára szép gyermekük lesz. Azért remélem, nem Etel orrát örökli majd – kortyoltam bele élvezettel a poharamba s vártam, hogy a férjem mikor nyeli le a szájában ragadt falatot. Bárcsak félrenyelné!

– Tessék?! – nyögte ki.

– Mit nem értett azon, amit mondtam, kedvesem? – kérdeztem ártatlanul, mire végre rájött, hogy miről is van szó.

– Maga csak a bolondját járatja velem! – csapott az asztalra.

– Miért mondja ezt? Ön is tudja, hogyan fogan a gyermek… talán mindenki másnál jobban. – Ettem tovább s szinte felnevettem izgalmamban, de csendben kellett maradnom, mert akkor megjárom.

– Etel nem lehet terhes! – dühöngött tovább, de én megőriztem a hidegvérem –, falusi lány, ezek ismernek minden népi praktikát!

– Miért ne lehetne?

– Lina! Esküszöm, ha hazudik nekem – bökött felém fenyegetőn a levegőben –, azt nagyon megjárja! – állt fel hirtelen, s a szék hátracsapódott mögötte.

– Hallottam a többi cseléd susmorgását… elvileg reggelente rosszul van, s hát az is késik neki… – mondtam pironkodást tettetve, mire teljesen kikelt magából.

– Az a kis szajha! Ha megtalálom… – sziszegte. – Etel! Etel! – tépte fel maga előtt az ajtót ingerülten, s a lány keresésére indult. Nem tudtam pontosan, mi fog ebből kisülni, de éreztem, hogy hamarosan eljön az én pillanatom. Megszökünk innen. Megszökünk a gyermekemmel. Megsimogattam a hasam, folytattam az étkezést s vártam a fejleményeket. Mindeközben nem éreztem bűntudatot, semmit. Hidegen hagyott Etel várható szenvedése. Csak a cél lebegett a szemeim előtt.

Napjainkban

Miután végre sikerült egy kicsit egyedül maradnom, leheveredtem az ágyra és nekiláttam Antónia naplójának, amit 17 éves korában kezdett el vezetni. Furcsa volt egy réges-rég halott vagy eltűnt nő személyes gondolatait olvasni.

A napló eleje nem volt túlságosan izgalmas. Leírja egy napját, mit evett, mit olvasott… szerette a Hölgyfutár[4] című lapot, melynek hatására nosztalgikus érzések kerítettek hatalmukba, mivel mi is járattuk ezt az újságot. Szerettem.

Az első három évében nem történt vele igazán semmi sem. Voltak fellángolásai, de semmi komolynak nevezhető érzelem. Kislányos vágyódás csupán. Alíz jól mondta. Nincs ebben a naplóban semmi érdekes. Egyelőre. Lehet, a későbbiekben izgalmasabbá válik, bár lehet, hogy ő az a fajta nő volt, aki megtartotta magának a gondolatait és cselekedeteit, nem formálta őket írott szavakká egy napló lapjain, melyet bárki elolvashat.

Félreraktam, majd azon kezdtem el elmélkedni, hogy merre járhat Janka. Úgy döntöttem, hogy a keresésére indulok. A család többi tagja már valószínűleg pihent vagy nyugovóra tért. Nekem is ezt kellene tennem, nem egy vadidegen házban bolyongani. Vajon melyik lehet Janka szobája?

Fogalmam sem volt, hogy állhatnék neki a nyomozásnak. Nem szerettem volna, ha a család gyanakszik, úgy szerettem volna kideríteni, mi történt Antóniával, hogy közben a bizalmukba fogadnak. Azonban nem voltam abban teljesen biztos, hogy amit Alíz mondott, az úgy is történt. Kicsit szeleburdi lány…

– Talán nyomoz valaki után? – kérdezte egy hang a sötétben. A kezem a szívemhez kaptam, a gyertya is megremegett a kezemben.

– Miért nyomoznék? – kérdeztem hirtelen, majd a hang irányába emeltem a gyertyám. György állt ott, szépen ki volt öltözve, látszott, hogy épp megy valahová. Összefogtam magamon a köntöst.

– Talán mert ezt a hivatást választotta magának? – kérdezte gúnyosan, és szélesen rám mosolygott.

– Nem. Csak a barátnémat keresem – feleltem. – Nem tudja véletlenül, hogy melyik a szobája?

– Nem. Ilyen dolgokkal én nem törődöm. Bár a magácskáét tudom – kacsintott rám. Jaj, egy újabb István… csak jóképűbb külsőben. Reméltem, hogy vele nem gyűlik meg a bajom.

– Nem állhatom a hízelgést – forgattam a szemeimet.

– Ön túlságosan komoly – vigyorgott –, további jó bolyongást! – majd hátat fordított nekem és elindult a lépcső irányába. Bizonyára tivornyázni megy. Jól ismerem már a hozzá hasonló alakokat. Másból sem áll az életük.

A Györggyel való találkozást követően tovább suhantam a csendes, sötét, folyosón. Úgy döntöttem, hogy felkeresem a könyvtárat, mely úgy tűnt, minden házban úgy vonzz engem, akár lepkét a gyertya lángja. Sarolta asszony külön ki is emelte, hogy nyugodtan mélyüljek el a tudás ezen szintjén, így nem is késlekedtem ennek eleget tenni. Ha tudná, hogy valójában miért is vagyok itt, biztosan nem ajánlotta volna fel.

Eszembe ötlött egy gondolat, miközben a sötét folyosón lépkedtem. Igazán különös, hogy épp az a fiáker ütött el, amelyben Alíz bátyja ült, s épp pár nappal azután, hogy beszéltem a húgával. Ez a gondolat már egy ideje ott motoszkált a fejemben, de egyelőre még csak megérzés maradt, nem bontogatta ki a szárnyait s nem változott át felismeréssé, megvilágosodássá. Nem akartam újra paranoiásnak tűnni, de éreztem, hogy ezzel az érzéssel később még foglalkoznom kell.

Beléptem a könyvtárszobába, mely kétszer nagyobb volt, mint a sajátom. Ámulattal fordultam körbe gyertyával a kezemben, szinte a szám is tátva maradt. Ez aztán a könyvtár!

– Ön is éjjeli bagoly? – hallottam egy hangot. Ma már másodjára ijesztett meg a ház valamely lakója.

– Igen… – feleltem kicsit zavartan. A hang gazdája háttal ült nekem, így amikor beléptem, nem láthattam sem őt, sem a gyertyát. Hamarosan kikukkantott a szék mögül Imre, a fiatalabb fiú.

– Azt hittem, hogy csak én nem tudok aludni – mondta.

– Én is azt gondoltam… – sétáltam felé –, de útközben már találkoztam a bátyjával is.

– György minden este megy valahová – vont vállat –, őrá biztosan nem itt akadna rá – csukta össze a könyvét.

– Mit olvas?

– Rousseau-tól a Vallomásokat – felelte.

– Nem egy habkönnyű, elalvás előtti olvasmány – feleltem mosolyogva.

– Ön mit keres?

– Nem konkrét céllal jöttem, gondoltam, körbenézek és keresek valamit, ami a szájízemnek való.

– Bárcsak a húgomat is érdekelné az olvasás – csóválta a fejét –, de legfeljebb a nőknek szóló divatlapokat lapozgatja – sóhajtott csalódottan.

– Azoknak is megvan a maguk varázsa. Emiatt ne nehezteljen rá – feleltem kedvesen –, olvasson csak nyugodtan, nem szeretném zavarni.

– Nem zavar – mondta –, ha esetleg a segítségem kérné, kérdezzen bátran. Állok a rendelkezésére – szólt, majd újra belemélyedt az olvasmányába. Sürögtem-forogtam, de végül úgy döntöttem, hogy inkább lepihenek, s másnap újult erővel újra belevetem magam a könyvforgatagba.

Mire visszaértem a szobámba, Janka már ott volt.

– Régóta vár már rám? – csuktam be lassan magam mögött az ajtót, nehogy felverjem az egész házat.

– Nem – felelte mosolyogva –, csak meg akartam nézni, hogy jól van-e – felelte.

– Köszönöm, jobban. Épp önt kerestem – tettem le az asztalra a gyertyám az övé mellé, majd leültem az ágyam szélére. – Nem tudtam, hogy melyik az ön szobája.

– Engem kicsit messzebb helyeztek el innen – felelte. – Látott valami különöset?

– Nem. Bár azt hittem, hogy már az egész család az igazak álmát alussza. Azonban két személlyel is találkoztam az alatt a kis idő alatt, amíg elhagytam a szobámat. György épp tartott valahová, Imre pedig a könyvtárban olvasott.

– Igen, ő egy intellektuális beállítottságú férfi – mondta –, nem lep meg. Ön szerint Kéthly kisasszony igazat beszél? Tényleg láthatott valamit, vagy csak a fantáziája szüleménye az egész? Olyan álmodozó fajtának tűnik… tudja, aki arra vár, hogy a királyfi kiszabadítsa a toronyból.

– Igen, nekem is ez a véleményen róla – nevettem. – Nem tudom, hogy amit látott, az a valóság-e. Ő szentül állítja… – Hirtelen elhallgattam és az ajtó felé néztem. Felállt a szőr a karomon.

– Mi a baj, Lina? – kérdezte idegesen.

– Nem hallott semmit? – sétáltam az ajtó felé, majd lassan kinyitottam. Koromsötét volt.

– Nem – felelte –, miért? – kérdezte idegesen.

– Olyan volt, mintha lépteket hallottam volna – sóhajtottam –, bizonyára képzelődtem. – Hol is tartottunk? Ó, igen… tehát nem tudom, hogy láthatta-e holtan a nagynénjét vagy sem, de ő váltig állítja, hogy így történt. Én tudom, milyen az, ha nem hisz az embernek senki –kalandoztam vissza a múltba –, hiszek is neki, meg nem is. Bár, gyermek volt még, amikor elmondása szerint a nagynénjét holtan találta, s ha most ennyire álomvilágban él, ki tudja, milyen lehetett gyermekként. Ameddig tudok, nyomozok, megfigyelek… s erre kérem önt is.

– Természetesen – felelte lelkesen –, amint megtudok valamit, közlöm önnel – mondta. Éreztem, hogy minden erejével azon van, hogy a kedvemben járjon.

Másnap az egész ház felbolydult. Estére Kéthlyék vendégeket vártak. Nem is akárkiket! Alíz már sokat emlegetett vőlegényét, illetve annak családját. A cselédek serénykedtek, Sarolta asszony ki sem látott a teendőkből. Minden kicsit a feje tetejére állt, eközben pedig a doktor úr is meglátogatott, hogy megnézze, hogy halad a felépülésem.

– Nagyon szépen meggyógyult a seb a halántékán – mosolygott elégedetten a doktor. – Hogy van a válla?

– Néha sajog még, de szerintem rendben leszek – feleltem s próbáltam fájdalmas arckifejezést ölteni az arcomra –, szükségem van még pihenésre, vagy már hazatérhetek?

– Ha a család sem bánja, még pár napig itt tartanám – felelte komolyan. – Megbeszélem Sarolta asszonnyal. Már ha megtalálom ebben a nagy felhajtásban – csukta össze a táskáját.

– Köszönöm, doktor úr – mosolyogtam. Épp ezt a választ szerettem volna hallani.

A doktor úr távozása után Janka, Alíz és én kihasználtuk, hogy a házban nagy a felfordulás, így Kéthly kisasszony felvitt minket a padlásra. Mindenhol lepellel letakart, réges-régi tárgyak hevertek, átadva magukat az enyészetnek és a sok pókhálónak. Janka undorral az arcán nézett körbe, nem nagyon állhatta a pókokat.

– Ide rejtették Tóni néni néhány személyes tárgyát – mondta Alíz kicsit dühösen –, mintha ki akarták volna törölni a család életéből. Miután eltűnt – rántotta le az egyik fehér lepedőt –, mindent kihordtak a szobájából, valamit eltüntettek, valamit felhoztak ide… s a szobája gyorsan vendégszobává alakult. Mi ez, ha nem bizonyíték? – kérdezte úgy, mintha ez bizonyíték volna bármire is.

– Nem lehet, hogy a családja annyira szégyenkezett miatta, hogy ezért akartak mindentől megszabadulni? – kérdeztem, mire ő fintorgott egyet, majd megfordította a kezében lévő festményt. Egy vidám tekintetű fiatal nő nézett vissza ránk. Haja sötétbarna, középen szétválasztva, szépen hátratűzve, a ruhájához hasonló színű szalaggal ékesítve. Egy fotelban ült kissé féloldalasan, egyik kezét egy kék párnán pihentette. A hölgy sárga ruhát viselt, a nyaka és a vállai kicsit szabadon voltak hagyva, a szív alakú kivágás ívét fodorszegély hangsúlyozta, s egy gyönyörű gyöngy nyakék tette még különlegesebbé az alakját.

– Ugye, hogy hasonlítok rá? – kérdezte kicsit feldúltan Alíz, s idegesen csücsörített.

– Igen – mondta Janka –, elképesztő.

– A családunk nőtagjaira jellemző a sötét haj s a kék szem. Nagymamám is így nézett ki, édesanyám is… de valahogy Tónira hasonlítok a leginkább. Korban is közelebb állt hozzám.

– Tételezzük fel, hogy megölték. Ki tenne ilyet? – kérdeztem.

– Nem tudom – sóhajtott, majd visszarakta a képet a helyére –, a sötétben tapogatózom. A naplójában talált valami érdekeset?

– Még nem – feleltem.

Hirtelen elszomorodott, így hozzátettem:

– De ez nem jelenti azt, hogy nincs benne semmi! Legyen egy kicsit türelemmel!

– Megpróbálok. Vissza kell mennem, mielőtt édesanyám a keresésemre indul. Maradnak még?

– Igen – feleltem –, körbenézünk.

– Rendben – majd otthagyott minket.

Leguggoltunk, és szemügyre vettünk Antónia holmiját.

– Nem gondolnám, ha bármi kompromittáló lenne, azt itt tárolnák – mondta Janka, miközben a poros könyveket nézegette, majd fellapozta őket, hátha kiesik belőlük egy levél vagy akármi, ami segíthet. Rázogatta, tüzetesen átvizsgálta a lapokat, és keserűen felsóhajtott, hogy semmit sem talált.

– Sőt, a gyilkosa fotográfiája is benne lesz – vigyorogtam, mire nevetni kezdett.

– Az lenne ám a szerencse! – mondta. – Ám sajnos ezek csak régi, poros könyvek – sóhajtott lemondóan.

– Rég olvastam már a Vörös és feketét[5] – néztem a kezében lévő könyvet, majd tovább nézelődtem. Egy-két könyv, rajzok… sok minden nem maradt Antónia életéből. Azon is csodálkoztam, hogy ennyire ráakadtunk.

– Ki kellene deríteni, hogy ki az az állítólagos férfi, akivel megszökött 15 éve.

– Próbáljunk meg óvatosan rákérdezni? – érdeklődött Janka.

– Igen, de nagyon résen kell lennünk. Bizonyára fájó pont ez a családnak. De előtte még nézzünk körbe, hátha valamit nem vettünk észre.

1868

Nem irigyeltem Etelt azért, amit Gyulától kapott. A férjem megragadta őt ott, ahol volt, és mindenki előtt elkezdte ütni-verni. A lány sikított, visított, rimánkodott és zokogott, de a férjemet ez inkább csak felajzotta, mintsem hogy abbahagyta volna. Kárörvendtem Etel sorsa felett. Normális esetben nem tettem volna meg ezt egy embertársammal sem, de az a cselédlány túlságosan is sokat képzelt magról, s nem átallott szórakozni rajtam. Hallottam a sikolyait, s annyira élveztem, hogy libabőrös lettem tőle. Hol marad az emberi mivoltom? Hova tűnt az a Lina, aki senkinek sem bírt volna ártani? Hirtelen undort éreztem, melyet a saját viselkedésem váltott ki.

Teltek a percek, s mintha már nem hallottam volna Etel kiabálását. Balsejtelem lett úrrá rajtam, így kimentem az előtérbe. Etel a földön hevert, mindenhol csupa vér volt, Gyula izzadtságban fürdő arccal lihegett, szeméből állatias düh vetült a lányra. Már nem ütötte a szíjával, csak mély levegőket vett, miközben a lány halkan nyöszörgött, s a többiek megbújva figyelték a történteket. Bár a férjemnek sikerült díszes társaságot összeválogatnia szolgálóinak, ez a tette még őket is meglepte. Az, hogy engem agyba-főbe vert, az különösen egyiket sem zavarta. Ám az, hogy Etelt félholtra verte, az csökkentette Gyula személyiségének a varázsát. S én ezt akartam kihasználni.

– A… asszonyom… – suttogott felém zokogva a lány, miközben a szájából vér szivárgott. Próbált felém kinyúlni, de én csak gúnyosan végigmértem őt.

– Végzett? – kérdeztem a férjemet kimérten.

– Azt hiszem – túrt bele a hajába, mint minden ilyen tette után. – Takarítsák el innen! Ne is lássam! – szólt hangosan, majd mint aki jól végezte dolgát, felment a szobájába. A lány halkan nyöszörgött, láttam, hogy nagy fájdalmai vannak. Hosszan rámeredtem, s enyhe bűntudat kezdte el befészkelni magát a tudatomba. Talán mégsem kellett volna… elég, Lina! Ő ellenkező esetben nem érzett volna szánalmat irántad! Leguggoltam mellé.

– Fel tudsz állni? – kérdeztem.

– Nem – jajgatott. – Mindenem fáj – próbálta magát feltolni, de minduntalan visszazuhant a földre és sírni kezdett.

– Segítene valaki? – kiáltottam el magam, mire szép lassan előbújt a rejtekéből néhány cseléd. Megfogtuk Etelt, majd becipeltük a szobájába.

– Meg fogok halni – suttogta jajveszékelve –, mindenem fáj! Mindenem!

– Próbáljátok meg enyhíteni a fájdalmát, mindjárt jövök! – mondtam sietősen a cselédeknek, majd úgy döntöttem, hogy felsietek Gyulához. A szobánkban leltem rá, épp a szíjat nézegette, melyre rátapadt Etel vére. Nagyon rémisztő látvány volt, ahogy újraélte az élményt. Élvezte. Féloldalasan rám mosolygott, haja még mindig ziláltan és izzadtan tapadt a homlokára. Gyönyörű szörnyeteg.

– Gyula…

– Mindig azt hittem, hogy ön képtelen lenne mások ellen véteni. Tévedtem. Maga olyan, mint én – mondta úgy, mintha ez dicséret lenne, és még mindig a szíjat kémlelte, majd folytatta:

– Emlékszik, hogy elbánt Sophiával? S most meg ezzel a koszos kis cseléddel? Vallja be, hogy élvezte! – nézett fel rám vigyorogva, és ragadozólépteivel egyre csökkentette a távolságot kettőnk között.

– Nem vagyok olyan, mint maga – suttogtam szinte csak magamnak. Próbáltam meggyőzni magam arról, hogy nem vagyok rossz ember… Én nem vagyok olyan, mint ő! – Etel nagyon rosszul van – hátráltam, majd nekiütköztem az ajtónak.

– Akkor rakják ki innen, de nagyon gyorsan! Nehogy itt haljon meg! Csak a gond lenne vele – tette a tarkómra a kezét, majd közelebb húzott magához és erőszakos csókot nyomott a számra. Éreztem, hogy mennyire fel van ajzva. Gusztustalan.

– Ebből még baj lehet! Ki kellene hívatnunk a doktort! – toltam távolabb magamtól.

– Még hogy egy cselédhez?! – kérdezte felháborodva. – Már csak az kéne! Orvost… – nevetett gúnyosan. – Lakosztályt ne biztosítsunk neki? – simogatta meg gúnyosan az arcom.

– Gyula, gondolkodjék! Ha meghal, az a maga lelkén szárad! – tört elő belőlem a régi Lina. Bár el tudnám hallgattatni!

– Nem, drágaságom – vigyorgott, és közelebb hajolt hozzám –, a magáén.

Napjainkban

A nyomozás nem olyan ütemben haladt, mint vártam. Azt tudtam, hogy lassú lesz, főleg tizenöt év után, de azt, hogy az égvilágon semmi kézzelfoghatót nem találunk, az kezdett kicsit zavarni. Jankával hiába forgattunk fel mindent, néztük át többször Antónia megmaradt dolgait, semmit sem találtunk.

– Talán beszélnem kellene Imrével – javasolta Janka.

– Ön szerint emlékezhet valamire? – töröltem le a ruhámról a port, de tudtam, hogy nem sok haszna van. – Lassan megérkeznek Kéthlyék vendégei. Készülődnünk kell.

– Egyre kevesebb időnk van… s még az sem biztos, hogy Antóniát megölték – zsörtölődött kissé Janka.

– Sajnos. Erre semmi bizonyíték sincs – sóhajtottam mélyet. – No, ideje lemászni erről a padlásról.

– Mit kerestek önök odafönt? – hallottam Sarolta asszony dühös hangját, amikor leértünk a földre. Ijedten rezzentem össze, de láttam, hogy Janka is elfehéredik. Tekintete azt üzente: lebuktunk. Sarolta asszony elegáns, barna színű ruhát viselt, melyet csipkedíszítéssel ékesítettek, látszott rajta, hogy már a vendégek fogadására készül.

– Elnézését kérem… – kezdtem volna bele, de ő félbeszakított és felemelte a kezét, hogy hallgassak el.

– Talán kerestek odafönt valamit? – lépett felénk, s éreztem, hogy izzad a tenyerem a lebukás veszélyétől.

– Mit keresnénk egy poros, sötét padláson? – kérdeztem, s próbáltam mosolyogni, de Sarolta asszony arca kőből lehetett, mert nem árulta el az érzéseit.

– Nem szeretem, ha átvernek – közölte kimérten –, és azt sem, ha hazudnak nekem. A doktor kérése volt, hogy még maradjon itt pár napot, mert pihenésre van szüksége. De ha képes padlásra föl- és lemászni, akkor valószínűleg a doktor diagnózisa hagy némi kívánnivalót maga után.