Kölcsey Ferenc

A VADÁSZLAK

ELBESZÉLÉSEK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

A kárpáti kincstár

A vadászlak

A ferrói szent fa

Függelék: Két beszéd

A KÁRPÁTI KINCSTÁR

1

Higgy, de jól megnézd: kinek! így tanít a régi közmondás. Higgy, de jól megvizsgáld: mit! erre oktat a filozóf. S az ember, ki mindezt híven megfogadni szeretné, addig néz és addig vizsgál, míg utoljára sem azt nem tudja: kinek? sem azt nem: mit? kelljen vagy lehessen hinnie.

E baj veszélyesb, mint gondolnók. Kétség a szív minden hóhérai közt legkínozóbb. Bizonyosságra törekszik lelkünk, tudni vágy, tehát hinni is. Mert a hit nem egyéb, mint azon megnyugvás, hogy a dologról szerzett tudásunk bizonyos. Hit az embernek oly élemény, mi nélkül nyúgalmat és boldogságot soha nem ismerhet.

Ez azonban nem teszi azt, hogy kinek szívében hit lakik, az minden kivétel nélkül boldogságot bír. Sokat nyerénk a sorstól, test és lélek táplálatára szükségest, de mindaz oly kétértelmű ajándék, melyből haszon és kár, gyönyör és fájdalom, üdv és kárhozat eredetét veheti; akképp amint vele élünk, vagy élni kényszeríttetünk.

Tűz, víz, lég éltetnek és ölnek; öröm keblet erősít és repeszt; gyönyör virágoztat és hervaszt; remény vigasztal és félrevezet; szeretet véd és feláldoz; hit égig emel és porig lesüllyeszt. Mondjátok meg: mi oltalmaz meg bennünket, hogy a boldogság ezer meg ezer eszközei közt balsors vaskarjai közé ne hulljunk?

Jól tudom: ti bővelkedtek szép szavakkal és bölcsen gondolt maximákkal. Azt mondjátok: éljük a sors ajándékait azon szellemben, melyben a jótékony istenség gondolá; örűljünk és gyönyörködjünk mértékkel; remény, szeretet és hit csak jóért, szépért és valóért hevítsen; s több effélét. Uraim, a tanács mind igen jó! Adja az ég: ti legyetek elsők, kik azt követitek, vagy követhetitek! Mert a legmindennapibb bölcseség emberei is jól tudják: sokat nem tehetünk, mit tudunk és akarunk.

Szép, Jó és Való: három szent nevezet, vagy ha úgy akarjátok: három géniusz, kiket isten útainkra kalaúzul rendele. A baj csak az, hogy szemeink igen sokszor gyengék őket megismerni, s még nagyobb, hogy igen gyakran gyötrelmet termő tövispályán vezetnek. Azért vagyunk emberek, hogy valamint a gyönyört, úgy a gyötrelmet is megérezzük; s lehet-e csudálni, ha a gyötrelem érzése vérez, elkeserít vagy éppen kétségbe ejt?

Tűrést a szenvedőnek nyúgalom öléből orvosság gyanánt ajánlani: könnyű is, szokásban is van. De ki az emberiség iránt igazságos akar lenni, gondolja meg a költő mély valósággal írt tanítását:

Vagynak olyan percenetek

Az embernek éltében,

Amelyekben setét leszen

Fejében és szívében.

S ily percenetekben senki nem ura többé magának. Itt a határ, hol mult idők tapasztalása és bölcsesége megsemmisül; hol isten által rendelt vezetőink szem elől eltünnek; az értelem vezérszövétneke elhomályosodik; s a nyomorúlt az ég milliom ajándékai közül semmit nem bír, semmit nem talál.

És ilyenkor történik leggyakrabban, hogy a boldogság minden eszközei a lélek nyúgalma ellen fordúlnak. Senki sem esik örömest végképpen kétségbe; s így mindaddig, míg a végső, mindent bezáró pont elérkezik, táplálunk óhajtást jobb napok után; az óhajtás oly könnyen válik reménnyé, a remény hitté, s e hit, tudnillik a kétség örvényében támadt, alaptalan óhajtáson és hamis reményen épűlő hit az, mely a lelket homállyal leplezi körül, s a józan okosság világító súgáraitól megfosztja.

Boldog volna az emberiség, ha e szomorító jelenet csak akkor tünhetnék fel, midőn mondhatatlan csapások vernek le; midőn már az emberi lélek a sorssal óriási harcot állott ki. Mit csak a legerősb küzdés nyomhat el, az elég biztos alapon áll s számtalan bajból vívás által kimenekedhetik. De az emberi lélek közönségesen oly könnyen megadja magát; sőt ezer meg ezer esetben önkényt ereszkedik üres álomnak; ohajtásnak, reménynek és hitnek, s azon veszi észre, hogy a léleksüllyesztő démon hálóiban fogva tartatik, s nincsen szabadúlás.

Vak hit vagy babona, vagy aminek hívni szoktátok, nemünk legrontóbb ellenségei közé tartozik. Milliókat tart örök rabszolgaságban, rettegésben, elaljasodásban; a leláncolt értelem rajtunk nem segít; oly dolgokon függünk, mik nincsenek, nem is lehetnek; a valót kerüljük, s ha útunkban áll is, eltaszítjuk; boldogságot keresünk föld felett és alatt, és e földszíni életet hiában ábrándozzuk keresztül.

Ne véljétek pedig, mintha ezek csak a köznépre tartoznának, melyet megvető pillantattal oly örömest néztek. Emlékezzetek a ti boszorkánypöreitekre, aranycsinálóitokra, csillagból jövendölőitekre és sok tekintetben magnetistáitokra is! Ide számíthatnók a politikai álmodozók szép sergét is, és azon bölcs férfiakat, kik egész népekre függesztik figyelmeiket s mindig egyebet akarnak látni és hallani, mint ami szemeik láttokra történik és füleik hallottokra kiabáltatik.

Az is való: vak hit és csalárdság egymás mellett járnak; s az emberek nagy száma csak színészi ügyességgel játssza a babonást, hogy mások együgyüségét eszköz gyanánt használhassa. Egy nyomorúsággal több. A sokaság szeret csalni is, csalatni is; a sokaság szeret gonosszá lenni is, tétetni is, való vagy képzelt haszonért. E csalási és csalatási nagy, de lelekalacsonyító rendszerhez kapcsolja magát a belőlről fejlő és saját magunkban és magunk által táplált csalódás vagy öncsalás, mi aszerént, amint következményei nyilatkoznak, vagy nevetségre, vagy szánakozásra, vagy éppen útálatra méltókká teszen.

Ha ez öncsalás, s ezen épült oktalan, vak hiedelem az értelmen erőt vett – és hányszor s hányakon nem történik az! – az ember istenség képére teremtett állat lenni megszűnik. Tudjátok pedig: az istenség rajtunk lévő képe, azaz, a keblünkbe lehellett isteni értelem szikrája nélkül széles e föld kerekségén nincs állat, mely az embernél, az erő és természeti ösztönök dolgában oly szegény földtermésnél, alacsonyabb lépcsőn állana.

De ti e mindenek előtt tudvalévő beszédeket olvasni már bizonyosan elúntátok: azért, ha úgy tetszik, lökjétek el e lapokat, vagy hallgassátok a történetet, mit a következőkben elbeszélleni szándékom.

2

Lemenőben volt a nap; utolsó súgárai a kárpáti csúcsokról visszacsillámlottak: a földmívelő nép – mert nyár vala – egymásután takarodott a városba, mely a Poprád szép partjai mellett, az óriási bércektől nem messze, kellemes helyzetben terűl el. E jelekről, s valaha Tököli birtokában volt ó váráról megismeritek, hogy Kézsmárk forog szóban, szorgalmas német polgárok laka, hova magyar ifjaink a Hermann unokáinak keményhangú, de gazdag és költői nyelvét tanulgatni járnak fel.

Ez itt említett ifjak sorába látszott tartozni az a kettő is, kik most a városon kívül a leereszkedő estve szépségeit éldelve sétálgatnak vala. Csínos egy pár termet, ízléssel öltözve, korban egyformák, tekintetre különbözők. Egyik arcát derült kedv ülé, élénk részvéttel szemlélgette a befelé tolongó sokaságot, szeszélyes megjegyzéseket tőn, s társát vidámságra éleszteni törekedék. De ez magába vonultnak tetszett; andalogva nézett az alkonyodó nap után, vagy a bércek felé: a közel jeleneteket észre sem látszék venni, s arcvonásai és szemei belől emésztő gondra mutatának.

– Nem látod azt az eredetit – mond a derült – ki amott bal felé puskájára támaszkodva áll?

A komor, mintha álomból ébredt volna fel, meglepetve fordult a kérdező felé; szólni akart; de nyílni kezdő ajkait újolag bezárta.

– Pali – kezdi ismét a másik – te nem vagy magadnál! Ama vadászra tevélek figyelmessé.

Pali vállat vonított és sóhajtott, s tekinteteit ismét a távolba függeszté.

A derült arcán szánakozás vonásai jelentek meg; nehány percig hallgatva nézett a magában küzdőre; most vállára tevé jobb kezét s ismét megszólalt:

– Emlékezzél fogadásodra!

– Emlékezni: oh az felette könnyű! de teljesíteni...

– A lélek ereje akarat, akarat következménye teljesítés.

– S ha a lélek ereje gyökerében elmetszve van?

– Gyermekség! fiatal, egészséges testben a lélek ereje csak szándékos puhálkodás által zsibbad el. Szedd öszve magad; vess belső állapotodra komoly tekintetet, s tenmagad előtt fogsz pirulni és meggyógyulni.

– S te azt véled: nem tevék mindent, mi lehetséges vala? Oh, azok a boldogok! És mit is szólhatsz te oly lélekállapotról, miről képzeleted nincs?

– Nem mondhatnám. Én is valék szerelembeteg; én is csalódtam reményeimben; epedtem, ábrándoztam, küzdöttem; és most volt bohóságaimon jókat kacagok.

Pali ajkain keserű mosolygás vonult el. – Szerelem? tudjátok is ti: mi az? értitek is ti: mit teszen az? Röpkedni, mint lepke; fellobbanni, mint bolygó fény; mámorba hullani, mely fél éjig tart; aztán ásítni és jót aludni, és reggelre mindent elfelejteni: ez, amit ti szerelemnek hívtok. Kérlek, jó Laci, hagyd abban!

– Nem, édes barátom! A dolog komoly kezd lenni. Te gyötrő szenvedelem hatalmába adtad magadat; naponként sötétülsz és hervadsz. Mi leszen ebből? Fogadád, hogy erőt veszesz magadon; s ime a süllyesztő érzelemnek mindinkább nekibocsátkozol. Veszni akarsz?

– Oh igen, veszni akarok!

– Pali, nekünk e vidéket el kell hagynunk.

– Elhagyni? e vidéket? őtet? Te nem tudod: mily rettenetes szót mondál ki.

Laci gondolkozott s újolag kezdé: – Szép meleg nyári estve! Pali, bennem egy régi ohajtás ébredt fel.

– Ohajtás? – visszhangozá amaz.

– Valahányszor a Kárpát csúcsai látkörömbe akadnak, mindannyiszor fáj, hogy még rajtok nem valék.

– Egykor én is vágytam ott lenni.

– És most?

Pali vállat vonított. – Ha kedved úgy tartja!

– Jól van tehát, holnap vagy holnapután, mihelyt vezetőt találunk!

Míg a két ifjú így beszélett, nehány lépésnyi távolságban puskájára támaszkodva pihent bizonyos emberi alak, kit a reá néző egy tekintettel nem hagyhatott. Redős, szűk homlok, horpadt orr, kémlő kis szemek, barna, beesett arcok, borzas szürke bajusszal árnyékozva, s a keveset mutató arc egészével rendes ellentételben álló rátartó tekintet, kurta nyak és mereven tartott derék: ezek valának, mik az emberen legelőbb szembe ötlének. Avult szalmakalapa, hajdan zöld lehetett vadászújasa, vászonnadrágja és molyette borztarisznyája fedezék testét. Csapongó pillantásait ide s tova járatá, s végre az együtt beszélő két ifjún nyugtatá meg.

Az embernek vagynak sejtései, tehát a mi vadászunknak is. Midőn ifjaink a lomnici csúcs felé pillantának, ő magában így gondolkodott: E két úrfi bizonyosan idegenből jött s idegennek, talán éppen síkföldinek, a magas bérc nem utolsó látvány. Biaony nem ártana megkérdeznem: volna-e kedvök a fellegek közé felsétálni? Egy jó borravaló! Az alkalom ér valamit. Ezt gondolván, talán lassú morgással fogai közt el is mondván, vevé puskáját bal, kalapját pedig jobb kezébe s katonai léptekkel a beszélgetőkhez azon pillanatban járúla, midőn a vezetőről téteték szó.

– Engedelemmel! az én vagyok.

– Kicsoda? – kérdé azon ifjú, kit a másik Lacinak nevezett.

– Hm! azon vezető, ki uraságtokat fel az ősapára kalaúzolhatja; különben pedig Jakob Knot, lomnici fi, híres nevezetes Knot Pál maradéka; szolgáltam a felséges császárt húsz esztendeig; Kámpániában voltam Taliánországban, és az Impériumban s hosszú szolgálatim jutalmául minden adó alól felszabadítva vagyok: mivel úgyis könnyebbség okáért e puskámon kívül semmim sincs.

A lomnici ékesszólás ez eredeti mutatványa, a szónok sajátságos alakjával s azon móddal, mellyel szavaltatott, egybekapcsolva, meglepé a hallgató ifjakat, s magának a komorkodónak ajkai is mosolygásra vonultak; a másik pedig szeszélyre lobbanva, hangosan felkacagott. – Derekasan, vitéz Jakob Knot! Kend tehát a hegyek közti járást jól tudja?

A vitéz homlokredői sűrűbb ráncba szedődtek, mintha a kacagás nem esett volna kedvére, hanem kevés perc mulva erőt vőn magán; szemöldökeit a lehetségig felhúzta, derekát nekiegyengeté, köhente s válaszolt. – A járást, ifjú úr? minden bizonnyal jól tudom, s éppen olyan jól, mint a vadkecske, mely a bércen született. A Knot nemzetségnek, uram, különös vágyása van a hegy közé; már gyermekkoromban minden tekervényeivel ismerős valék. Tetszik próbát tenni? Felvezetem uraságtokat oly magasra, hogy a csillagokat kalap mellé tűzhetik.

– Nem mindennapi igéret! – felelt az ifjú – s lehet-e mindjárt holnap indulnunk?

– Hány napra?

– Háromra.

– S fel egészen a legfentebb tetőig?

– Fel, ameddig csak lehetséges.

– Tehát holnapután, ifjú úr, addig készületeket teendünk.

3

A városi háznép, melyről a következőkben szólani akarok, éppen vacsorájától kele fel, s közelebb ült a nyitott ablakokhoz, hogy az estve híves levegőjét az alkalmasint hév nap után közelebb érhesse. A kelő hold barátságosan sütött a terembe, és súgárai az asztalon égő lámpa fényével vegyülve, kellemes világítást öntöttek el a falakon. A termet és bútorait és lakóit ha megtekintetted, azonnal észre fogtad venni, hogy csín, kényelem és gazdagság a háznál otthon vagynak. S valóban az öregúr, ki az ablaknál nagy karszékében hátravetve ül, s meglehetős nagyságú aranyszelencéjéből oly vacsora utáni derültséggel oly jó hosszút szippant, nem kevesebb: mint maga Áringer Nathanael, a nemes város sok év óta dicsőségben kormányozó főbírája. Fején a hajfürtök már ritkulni s őszbe elegyedni kezdenek; de még elég erőben látszik lenni, hogy a haza terheit továbbra is hordozhassa; legalább házi orvosának étvágyfogyatkozás miatt még sohasem panaszolkodott; s erről kellemetesen előre domborodó hasa hiteles bizonyságot teszen. E dicséretes has, az arc szenvedélyek által fel nem dúlt, síma és nyúgalmas vonásaival egybevetve, hirdeti a birtokos haragra nem hajló, áldott természetét, melyet kormánypálcája alatt levő hívei is tapasztalhatnak, ha tudnillik szorosan vigyáznak, hogy ébredező étvágyának lecsillapodása előtt ne háborgassák, se ebéd utáni csendes álmából fel ne ébresszék.

Az asszonyság, ki az említett tisztes alak mellett, egyszerüen házilag, oly bizodalmas közelségben foga helyet, kétségkívül maga a háziasszony, a köztiszteletben álló Áringerné asszonyom. Viselete s magatartása gondos gazdasszonyt hirdetnek, s minden egyszerűsége mellett is, szemei élénksége s ajkainak formája sejtetik, hogy a ház kormánya valamivel zajosabban foly, mint (férje külsőjéről ítélve) a városé.

Férj és nő boldog egyetértésben, belső gyönyörködéssel töltve függeszték pillantataikat szerelmök egyetlenegy zálogára, a délceg ifjúságban virúló szép Nellire. Az ember az öreg párembernek nehezen hinné (mert a szülői szeretet vajmi rossz üvegen néz), de az egész vidék ifjai egy szájjal vallják, hogy Áringer Nelli nemcsak gazdag, nemcsak csínos, nemcsak jó táncú, de egyszersmind igen szép leány is. Azon tűz, mellyel a városi szépek egyeteme ez utolsó cikkelyt ostromolni szokta, gyanút gerjeszt, hogy a dologban csakugyan van valami, s minden bizonnyal, ha előtekbe írnám arca rózsáit, kék szemei szelíd fényét, szőke fürtei szépségét, deli termetét, meg mindent, nem kétlem: a dolog valóságáról ti sem kételkednétek legkisebbet is. Azonban magamon tapasztalám, miképpen a szépségről készült legköltőibb, vagy ha úgy tetszik, festőibb leírások is csak azt viszik véghez, hogy az olvasó vagy hallgató az egész pompás leírást által meg általgondolva, sem kérdhetne okosabban egyebet ennél: de tulajdonképpen milyen volt hát az a szép? E kritikai megjegyzés után elég legyen lassu bizodalommal megsugnom: Nelli valóban szép vala, s ami több, kellemes.

Ily leányt ki hagyott volna gondos nevelés nélkül? S főbíró úrnak és hitvesének dícséretökre meg is kell vallani: egyetlen leányokért mindent tettek, mit kigondolhattak. Nelli táncolt, muzsikált; cifra portékákat kötött és varrott; rajzolt, franciául tudott köszönni, Hugo Victorból és Bulwerből egész lapokat elolvasott, s a többi. Mikor valamely szép és gazdag leány ennyire ment: akkor a férfiak szemében igen természetesen a három gráciák és kilenc múzsák közé tartozik; s minden ember igyekszik pillantási körébe jutni, igen sok ember pedig éppen birtokába.

Így történt Nellivel is. Vének és ifjak jártak körűle, s az öregúr és asszony szinte törték fejeiket: e bőségből kit kelljen választaniok, ki az angyali gyermek kellemeihez s az apa erszényéhez méltó vő lehessen? Azalatt, míg ők így tűnődnek vala, a szép leány egész nyúgalomban élte napjait. Nem mintha olykor ez vagy amaz fiatal udvarló iránt némi vonzalom nem ébredett volna keblében; hanem az ébredező vonzalmak tartós szenvedelemmé sohasem váltak. Egyforma jókedvvel járá el táncát egyikkel mint másikkal; s úgy látszott, a tánc maga mindig érdekesb volt előtte a táncosnál. Hogy menyasszonyi bájos napokról sohasem álmodott volna: azt állítani ki merné? De állandóul, kirekesztőleg senkire nem fűzé álmait; azon boldogok közé tartozván, kiket a természet erős szenvedélyek nélkül alkotott, s kik annálfogva többféle s egymástól különböző kapcsolatot és körülményt könnyen s megelégedve elfogadhatnak, s rendszerént a szenvedélyeseknél több házi boldogságot adhatnak és vehetnek.

Ilyen vala Nelli, s hogy ilyen vala, az bizonyos kellemes könnyűségű, gyermekileg kedves külsőt adott neki, mely sok férfi lelkére ingerlőbben hat, mint a mély érzelmet bizonyító vonások. Mert a mély érzelem jókori tapasztalást s érettséget hoz, a bizodalom körét szűkebbre szabja s bizonyos felsőséget éreztet. Az el nem fogult, gyermeki lélek pedig örömest látszik más felsőségét megismerni, örömest látszik egész bizodalommal hódolni, ami a férfiú büszkeségének hízelkedik s ami által a férfiú oly gyakran is, könnyen is jut igába. Nehogy hosszas legyek, Nelli tehát a fortepiano mellé ült, s hószín ujjacskáit a hallgató pár örömére a kulcsokon fel s alá mozgatá. Éppen egy darabot végzett s másikhoz vala kezdendő, midőn a már nehány óranegyed óta elcsendesedett utcán, a nyitva álló ablakok alatt járkálás hallaték. A teremben ülő háznép figyelmessé lőn, a szép leány ablakhoz lépett és kitekintett, s azonnal visszaránts fejét s arcain gyenge pirúlat futott végig. A háziasszony ajkai kérdésre nyílának, de mielőtt szóhoz jöhet vala, odakünn csendes éji muzsika zendült meg, s a szóra nyílt ajak mosolyodva záródott be.

– Aha! – felszólal Áringer úr – ez bizonyosan az ifjú Kraudi.

Nelli fejecskéje helybenhagyást biccentett.

– No, jeles egy ifjú – folytatá az öreg úr – és jól gazdálkodik.

– Meg oly módos! – közbeszól a háziasszony – az öreg Seivertné is mindenét ráhagyja; s mint megbecsüli ezt a beteges, vén nénjét!

– Ah, mama! – belevág Nelli – ez az a szép notturno, melyet a minap Erdőhegyi úrtól hallottunk.

– Az az Erdőhegyi úr! – mond az anya – ki tudja miféle és honnan jött?

– No, no! – szól az öreg úr – nem lehet tagadni, hogy tanult fiatalember és nemes.

– Nemesség nem tőkepénz – felel az asszony.

– De lépcső, melyen nagyra hághatni – viszonoz az úr.

– Mikor? valaha? jövendőben? vagy talán nem is? Reménység üres hang.

– Talentom a reménynek biztosa alapja.

– Egy szó mint száz! – mond az asszony, észrevehetőleg felemelt hangon – nekem az az ember nem tetszik.

– Igen jól van! – felel Áringer úr fejhajtva.

– Az ifjú Kraudi az én választottam.

– Igen helyesen! – erősíté ismét a házigazda, s egyszersmind két ujjával szelencéjére egyet pattant, nejét egész emberséggel megkínálja, ki is az elevenítő porból egy csipetnyit felfog, az érdemes főbíró utánozza, s egy páros, rokon szippantatban a zavarodni készült házi békesség helyreáll.

Nelli e drámai jelenet alatt alkalmasint neutrális helyzetben látszott lenni. Mert ha jövendőbeli férjéről vala szó, gondolhatá magában: a két öreg könnyen megegyez, aztán mindenesetre kettő felett versenyghetni vígasztalóbb, mintha egy sem mutatkoznék. Mindemellett is a folyvást zengő muzsikát gyönyörrel hallgatta, s leányi büszkeségének éppen nem esett rosszúl e figyelem, melyet a városi polgárfiak egyik jelesebbje iránta mutatott. Az ifjú Kraudi semmi esetben nem vala megvetendő; s ezt leginkább bizonyítják azon lopva tett melléktekintetek, melyek egy és más szomszédház ablakáról a hangászatadóra le-leröppentek. Nem egy szép hókeblecskéjében ébredeztek a kis Nelli iránt irígy mozdúlatok. De hiában! Kraudi tudta, mit teszen, s oly bájos alakot mint Nellié, s oly szilárd erszényt, mint a főbíróé, egyetlenegy hálóvetéssel elhalászni, nem utolsó gondolat.

Az időt sikeretlenül nem örömest vesztegetném; azért röviden mondom el; bár fenn a teremben és alant az utcán a percek elég kellemesen folyának, végre csakugyan megszünni kellett, s e pillanatban, melyről itt szó van, az utca csendes és puszta, a terem és szomszédházak ablakaik zárvák, s a szép leány párnái közt feküszik s ébren vagy alva kedves képzetek lengenek körűle.

4

Egyetlenegy ablak maradt még s éppen az Áringer-házzal általellenben, nyitva, s ezen egy halvány búsképű ifjú nézett kifelé, szemeit nyugvó szépünk ablakaira függesztve. Künn és benn mély csend vala; a telehold magasan ragyogott a tiszta légben, s a szelíd fénnyel világított utcán a közelálló templom tornya óriási árnyékát önté keresztül. Mindezek az ifjúra behatást tenni nem látszottak; ott könyökölt és nézett a zárt ablakra, mely szíve minden óhajtásait tekintete előtt elzárá, és nem volt ereje szemeit másfelé fordítani; fojtott sohajtás feszíté mellét, s pillái alatt keserű könny remegett.