ROBIN COOK

A halál módja

Fordította: Babits Péter

ROBIN COOK

A halál módja

Geopen Könyvkiadó

2025

A mű eredeti címe:

Manner of Death

Penguin Random House

Copyright © 2023 by Robin Cook

Hungarian translation © Babits Péter, 2025

Társamnak, Jeannek

PROLÓGUS

Szerda, december 6., 21:30

Hank Roberts határozott és ruganyos léptekkel, fütyörészve tartott keletnek a Nyugati 46. utcában, a New York-i Hell’s Kitchen negyedben. A hetvenes évek végén és a nyolcvanas évek elején még kékgalléros ír-amerikaiak lakták ezt a környéket, ennek megfelelően kétes hírű bárok tömkelege működött a raktárépületek és bérkaszárnyák közt, a bűnözési ráta pedig az egekbe szökött. Akkortájt még a sötét környék is szépítő körülírásnak hangzott, pedig itt működött a patinás Actors Studio színésziskola, ami sok később felkapott színészt és színésznőt indított el a pályán. Hank az átlagnál jobban ismerte a negyed színes történetét, mivel mihaszna bátyja – eléggé el nem ítélhető módon – nemegyszer magával hozta őt ide otthonukból, a New Jersey-i Weehawkenből, mikor még vézna kamaszként általánosba járt, bátyja pedig a színészkedéssel kacérkodott.

Ahhoz, hogy a Hell’s Kitchenbe jusson, Hanknek Uberrel kellett eljönnie jelenlegi lakóhelyéről, az Upper West Side-ról. A sofőr a Tizenkettedik sugárút és a 46. utca sarkán tette ki, szó szerint a második világháborús anyahajó, az Intrepid árnyékában, amely immár állandó kiállítási tárgyként horgonyzott a Hudson folyó egyik mólójánál. Az évszaknak megfelelő időjárás indokolttá tette a sötét nagykabát és a kötött gyapjúsapka viseletét. Vállán bőrszíjas Gucci táska, benne a hangtompítós Glock 19-essel, továbbá néhány alapvető eszközzel és takarítószerrel, amire szüksége lehet – beleértve a másik Glockot, amit a terv szerint a bűntény helyszínén hagy.

Izgatottan topogott, míg arra várt, hogy a forgalomirányító lámpa átváltson, ő pedig átkelhessen a nyüzsgő sugárúton. Miután megtette, az útja felkapott bárok, éjszakai klubok és a legkülönfélébb nációk elegáns éttermei előtt vezetett, melyek közt már csak mutatóba maradtak meg a korábbi üzletek, ami a negyed teljes arculatváltásáról árulkodott. A hétköznap ellenére mindenfelé jól öltözött helybelieket látott. A környék nem is emlékeztetett arra, amivel a bátyja annak idején megismertette. Ahogy a negyed, ő is egészen más lett – harmincöt kilós kajla kamaszból kigyúrt, száznyolcvanhét magas, százkilós és negyvennyolc éves exkommandóssá vált, aki mind a mai napig rendszeresen edzett.

Azért pezsgett benne a nyugtalansággal vegyes izgalom, mert szívét-lelkét beletette a küldetésbe. Jelenlegi munkaadója, az Action Security olyan feladattal bízta meg, ami az előző több mint huszonnégy órában alapos felkészülést követelt, és ennek megfelelő tekintélyes felárat taksált a normál fizetésén felül. Ahogy általában az Action Security megbízásainál lenni szokott – már csaknem tucatszor elvégzett hasonlót –, ma este is latba kell vetnie számottevő katonai tapasztalatait, nem is beszélve a különleges tengerészeti haderőknél és az elit kommandós egységeknél szerzett kivételes ismeretekről és gyakorlatról.

Mindarról a jártasságról, ami lehetővé tette a huszonéves Hank Roberts számára, hogy hellyel-közzel átlagos, sportos és versengő alkatú főiskolásból hatékony gyilkológéppé változzon. Minden jól is ment a negyedik küldetéssel bezárólag a szíriai Idlíbben. Megbízatása szerint Abu Rahim al-Afrit, az iraki és levantei Iszlám Állam helyettes vezetőjét kellett kiiktatnia, amit ugyan megtett, ám ennek rá nézve is hosszú távú következményei lettek. Most, hat évvel később még mindig olyan tisztán emlékezett erre a balszerencsés küldetésre, mintha előző nap történt volna. Az Irakba vezényelt 5. Elit Kommandó tagjaként már négy rajtaütést hajtott végre az Iszlám Állam ellen. Hála a szuper hírszerzői értesüléseknek és az alapos tervezésnek, a számtalan próbának és a begyakorolt kivitelezésnek, mind sikerrel zárultak.

Még most is, mikor az aznap esti bevetési helyszín felé tartott, fel tudta idézni magában, ahogy hat bajtársával ott ül a Black Hawk helikopterben, a pirkadat előtti legnagyobb sötétben. A cél felé közeledve az adrenalin jólesően szétáradt a testében, s bár a helikopter hajtóművének zaja és a rotorok monoton csattogása kizárt minden társalgást, semmi oka nem lehetett azt feltételezni, hogy ez a bevetés más lesz, mint az előző négy, hiszen megtettek minden szükséges előkészületet és százszor is elpróbálták a szerepüket.

Miután elérték a célt, egy kétszintes, lapos tetejű betonépítményt, másodikként ereszkedett le a kötélen, alig néhány másodperccel Miller hadnagy után. Lefelé menet megütközéssel hallotta egy Kalasnyikov jellegzetes kerepelését, amit még a helikopter rotorja és a bömbölő szél sem tudott elfojtani. Majd’ egy hónapon át tartották megfigyelés alatt a terrorista vezér otthonát, és sosem látták jelét annak, hogy bárki őrködne a tetőn, de ezen a végzetes éjszakán már itt ellenállásba ütköztek.

Ösztönösen eleresztette a kötelet, hogy jó másfél méteres magasságból leugorjon, mielőtt még a bakancsa talajt érne. Ennek köszönhetően landolt egyenesen Miller hadnagy holttestén. Amint arrébb hemperedett a lapos tetőn, sikerült előrántania P266-os kézifegyverét, mert M16A2-es támadófegyverének hordszíját a leereszkedés idejére rögzítenie kellett a vállán. A következő pillanatban Nakayama altiszt landolt Milleren és rajta. Ziháló légzése és magatehetetlen rángatózása alapján ő is bekapott párat az ISIS-őr lövedékei közül, és már nem adott életjeleket, de testével továbbra is elnyelte a golyókat, amelyek egyszerre repkedtek minden létező irányba.

Mivel Nakayama holtteste részben rajta feküdt, csak némi erőfeszítés árán tudott a hasára fordulni és kikémlelni Miller teste felett. Éjjellátó készülékének kísérteties zöld fényénél kiszúrta az ISIS-harcost a fedett lőállás árnyékában, ami terv szerint hozzáférést biztosított a kommandóscsapatnak az épület belső teréhez. A terrorista felfelé tartotta a derekának támasztott fegyvert, így a Kalasnyikov torkolattüze megvilágította alakját, ahogy a Black Hawk páncélozott hasát lőtte. Hank habozás nélkül használta a Sig Sauer lézeres irányzékát, hogy célkeresztbe fogja a fickót, és beleeressze a fél tárat. Megelégedéssel látta, amikor az elejtette a fegyverét, és tántorogva megtett néhány lépést, azután elvágódott a tetőn.

A következő pillanatban három további bajtársa is csatlakozott hozzá, akik sértetlenül elérték a tetőt, míg a Black Hawk eltávolodott, hogy máshol várja meg a kimenekítési parancsot. A másik három kommandós előreszegezte támadófegyverét. Hank odafordult D’Agostino hadnagyhoz, és elhúzta mutatóujját a torka előtt, mielőtt Miller és Nakayama holttestére mutatott. A hadnagy bólintott, majd elvezette a maradék csapatot a lőálláshoz, ahol felsorakoztak az ajtó két oldalán.

A balszerencse később se tágított mellőlük, de legalább több embert nem veszítettek. A helikopter és a tetőn vívott tűzharc persze felverte az épület összes lakóját, különös tekintettel a célszemélyre, aki tüstént elhagyta második emeleti hálóját, és földszinti miniháremében keresett menedéket.

Mivel behatóan ismerték az épület alaprajzát, a kommandósoknak nem esett nehezükre felkutatni és kiiktatni Abu Rahim al-Afrit, ám előtte még meg kellett küzdeniük a nagyszámú ISIS-harcossal, akik közeli otthonaikból rajzottak elő, hogy belevessék magukat az egyre súlyosabb tűzharcba. A korábbi bevetésekkel ellentétben, amelyekben Hank részt vett, ez rettenetes véráldozatokkal járt, nem kímélte a tűzvonalba kerülő nők és gyermekek életét sem. Mindennek a tetejébe a kivonás is elhúzódott, mert a különleges taktikai légi kivonási egységnek Miller és Nakayama holttestét is vissza kellett vinnie a támaszpontra. Az elit alakulat kommandósai soha, még holtan sem hagyták hátra a bajtársaikat.

Ahogy Hank közeledett mostani, nem egészen félsaroknyira eső célpontjához, a jóleső adrenalinlöket újra eszébe juttatta aktív katonai szolgálatát. Egy narkós érezheti magát így, mielőtt hozzájut az áhított adagjához. Ugyanakkor, hogy ne legyen olyan felhőtlen az öröme, a bizsergető izgatottság a félresikerült idlíbi küldetésre is emlékeztette, amely gyökeresen átformálta az életét. Noha óriási szerencséjére életben maradt, attól a naptól fogva – egészen váratlan módon – egyre küzdelmesebbé vált a magánélete. Higgadt és alapvetően elégedett személyisége már az idlíbi akció előtt is kezdett átformálódni. Az évek során egyre inkább hirtelen és zavarba ejtő hangulatingadozások jellemezték, mindezt a múltjából bevillanó rémképek és alvásproblémák is súlyosbították, különösen az eltávozások idején, amikor bajtársaitól távol, az otthonában volt. Valahányszor a felesége felhozta ezt, ő körömszakadtáig tagadott. Az asszony persze sosem habozott rámutatni, hogy kiszámíthatatlan viselkedésével milyen károkat okoz a családjának, különös tekintettel két kislányukra. A legnagyobb gondot az okozta, hogy a kommandósokat arra trenírozzák, hogy minden emberi gyengeség beismerése súlyos hiba.

Mindezek folyományaként hat-hét hónappal az idlíbi katasztrófa után egész magánélete romokban hevert, ami végül elvezetett a poszttraumás stressz szindróma hivatalos megállapításához. Bár még ekkor is tett néhány hiábavaló kísérletet a valóság tagadására, csak annyit ért el, hogy viharos körülmények közt elvált a feleségétől, elbocsátották a Flottától, és eltiltották még a kislányaitól is.

Egy teljes évre elnyelte őt a PTSD pokla, miután sem a pszichoterápia, sem a gyógyszeres kezelés nem hozott kézzelfogható eredményt. Kezdett rákapni az alkoholra és a drogokra, közben vészesen közel került ahhoz, hogy feladjon minden reményt. Azután másfél évvel ezelőtt – mintegy válaszként az imáira – felhívta őt Chuck Barton, egy másik leszerelt elit kommandós, akivel a kiképzése idején ismerkedett meg. Miután búcsút intett a Flottának, Chuck Action Security néven sikeres vállalkozást alapított, és jórészt hozzá hasonló kiszuperált katonákat alkalmazott. Számos találkozó után – melyeken gúnyosan felhorkanásokkal fogadta Hank állítólagos pszichiátriai problémáit, amelyeket amaz meg se próbált eltitkolni – olyan állást kínált Hanknek, ami elmondása szerint jól illeszkedett a képzettségéhez és tapasztalataihoz. Hank mint mennyei mannát fogadta, és habozás nélkül megragadta a lehetőséget. Szinte varázsütésre visszanyerte elveszett önbecsülését, és még a PTSD tüneteinél is enyhülést érzékelt – különösen azután, hogy több közös bevetésen is részt vett egy másik Action Security alkalmazottal, David Mach egykori rangerrel. Ezekben a küldetésekben egy drogkartell megbízásából Mexikóba kellett utaznia, hogy kiiktasson néhány olyan embert, aki kiesett saját munkaadói vagy épp a riválisok kegyeiből.

Ekkortól fogva, amíg lekötötték az efféle megbízások – melyekre úgy tekintett, mint hatásos terápiára, szemben a korábban próbált hatástalan pszichológiai módszerekkel –, egyre inkább javult a kedélyállapota, és háttérbe szorultak a tünetei. Hamarosan újra tudott aludni anélkül, hogy szörnyű rémálmokra riadt volna. Újra képes volt összpontosítani, és újra láthatta a lányait.

Hat hónap múlva a helyzet tovább javult, amikor az Action Security leszerződött egy új ügyféllel, az Oncology Diagnosticsszel. Ez a fejlemény különösen jó hatást tett Hankre. Nem tudta pontosan, mivel foglalkozik a klinika, de nem is igazán foglalkoztatta. Annál inkább érdekelte, hogy máris hat megbízást kapott tőle itt New Yorkban, ennek köszönhetően nem kellett folyton a világ másik felébe repkednie, és megúszhatta az ezzel kapcsolatos logisztikai teendőket. Valamennyi megbízást egymaga hajtotta végre, bár szükség esetén bármikor szólhatott David Machnek. A ma esti megbízást ugyanettől az ügyféltől kapta, és biztosan tudta, hogy nem szorul rá semmilyen segítségre, amivel tekintélyes költséget spórol az ügyfélnek.

Ahogy közeledett a célponthoz, újra eltűnődött azon, hogy egy egészségügyi cégnek miért kell embereket kiiktatnia – és továbbra sem értette. Ezzel együtt hálás lehetett, amiért új lendületet vett az élete, és tartotta magát a régi igazsághoz: ajándék lónak ne nézd a fogát. Még akkor sem, ha ezeknél a New York-i melóknál külön problémát okozott a megrendelő elvárása, hogy a végrehajtás módja eleve kizárja az idegenkezűség gyanúját és ebből következően a gyilkossági nyomozást. Ez különösen aprólékos tervezőmunkát követelt az Action Security és kivált Hank részéről, továbbá olyan megoldást, ami öngyilkosságnak tüntette fel a történteket. Amennyire Hank és munkaadója tudhatta, eddig gördülékenyen mentek a dolgok. A legfontosabb, hogy kivívták az ügyfél elégedettségét. Ami pedig az aznap esti célszemélyt, egy harmincéves férfit illeti, a jól bevált formulát követte – ezért is hozott magával még egy pisztolyt.

Elhagyta az Üdvhadsereg éjszakára bedeszkázott jótékonysági boltját, és néhány ajtóval odébb megállt az ötszintes téglaépület előtt, amelyet nagy díszpárkánya tett feltűnővé. Az elmúlt huszonnégy órában végzett alapos felkészülésnek és tájékozódásnak köszönhetően behatóan ismerte a célszemélyt, Sean O’Brient, aki egyedül lakott a harmadik emelet hátsó lakásában. Három éve élt Manhattanben és dolgozott a pénzügyi szolgáltatószektorban. Barátnőjével praktikus okokból csak hétvégenként találkozott, így hétfő este százszázalékos valószínűséggel egyedül lesz. Noha az előző tömb lüktetett az éjszakai élettől, itt a Tizenkettedik és Tizenegyedik sugárút között csak alig lézengtek, pedig Manhattan másfél milliónál is több embernek adott otthont. A körülmények közelítettek a tökéleteshez.

A férfi jóleső izgatottsággal húzta elő táskájából a Sean O’Briennek megcímzett üres borítékot, melynek feladójaként az Oncology Diagnostics szerepelt. Azután sietős léptekkel letudta a féltető alá vezető lépcsőket, és megállt a kapucsengővel szemben. Ahogy megnyomta a 3B lakás gombját és kivárt, egész testtartásával nyugalmat és könnyedséget sugárzott. Miután konzultált az ügyféllel és az Action Security operációs részlegével, előre eltervezte, mit fog mondani. Végül, némi zaj kíséretében elhangzott a várt kérdés.

– Igen?

– Mr. O’Brien – hajolt közelebb a mikrofonhoz. – Levelet hoztam önnek az Oncology Diagnosticstől. Úgy vélem, haladéktalanul el kéne olvasnia.

– Úgy gondolja? – kérdezte Sean.

– Igen – felelte Hank.

Rövid szünet után – amire az Oncology Diagnosticsnek végzett hat korábbi megbízás után teljes joggal számított – meghallotta a kapunyitó zümmögését. Sietve kitárta az ajtót, és belépett az épületbe. Ahogy az összes többi bevetés, gondolta mély elégedettséggel, ez is papírforma szerint alakul.

1. fejezet

Csütörtök, december 7., 5:45

Laurie Montgomery a telefon ébresztésére riadt fel. Az alapértelmezett csengőhangra állította be, még csak nem is túl hangosra, mégis akkora pánikba esett, hogy úgy kapta fel a telefont az éjjeliszekrényről, mintha az élete múlna rajta. Az ébresztő hangja kamaszkorától „üss vagy fuss” reakciót váltott ki belőle, amit sosem tudott uralni. Akkoriban leginkább attól rettegett, hogy elkésik az iskolából, és megszenvedi ennek következményeit, noha egyetlenegyszer sem aludt el. Idővel mélyen magába szállt, és kezdte sejteni, hogy a válaszreakciót az olyan rátelepedő és basáskodó emberek ültették el benne, mint az iskola igazgatója. A tőlük való logikátlan félelmet máig zsarnok és érzelmileg megközelíthetetlen szívsebész apjának tulajdonította.

Miután lekapcsolta a nyavalyás ébresztőt, engedélyezett magának egy kis ágynyugalmat, amíg lehiggad, és felkészül az előtte álló mozgalmas napra. Jackre sandított, hogy lassan őt is elkezdje keltegetni. Ekkor érte a második sokk: férje nem volt sehol!

Hirtelen felült a kora reggeli borongós sötétben, amit alig tört meg a manhattani Upper West Side 106. utcája felől beszűrődő világosság, és hegyezni kezdte fülét a reggeli nyugalmat megzavaró árulkodó neszekre. Anyaként legelőször a gyerekei jutottak eszébe. Talán a tizenhárom éves ifjabb Jack – JJ – vagy a hétéves Emma ébreszthette fel valamivel Jacket? Egy másik lehetőség az anyja, Dorothy lehetett, aki Lurie apja halála óta velük élt. Ezek után megkönnyebbülésként érte, amikor elért hozzá a zuhany távoli és megnyugtató csobogása. Jack nyilvánvalóan felkelt anélkül, hogy hallotta volna, és máris zuhanyozott.

Visszasüppedt az ágy jóleső melegségébe, és eltöprengett azon, mi ébreszthette fel Jacket. Mikor egy évvel korábban az a gyilkos sofőr célba vette őt a csúcsforgalomban, s emiatt elszenvedte azt a szörnyű kerékpárbalesetet, szilánkosra tört jobb lába és csípőcsonttörése miatt hosszú rehabilitáció várt rá. Azóta reggelente jellemzően ő ébresztette a férjét, nem fordítva, pedig éppenséggel neki esett nehezére a felkelés. Egyszerű okból: született éjszakai bagolyként esténként jellemzően olvasással lazult el, és sokszor a kelleténél is tovább maradt fenn, mielőtt végül lekapcsolta a lámpát. A régi szép időkben – a főiskolán, az orvosin, de még kezdő törvényszéki patológus korában is – tizenkilencedik századi brit romantikusokat olvasott, de mióta elvállalta a New York-i Igazságügyi Orvostani Intézet vezetését, minden megváltozott.

Mostanság már éjjelente is a szakmai anyagokat bújta, mert úgy érezte, mindig akad olyan tisztázásra váró részlet, amire az irodában eltöltött tíz-tizenkét órás munkaidő sem elég. Amikor öt évvel korábban elvállalta az igazgatói állást, még nem sejtette, hogy az ennyi időt és figyelmet követel majd tőle. A kezdeti eufóriát durva kijózanodás követte, pedig, ha manapság belegondolt, már ő is készséggel elismerte, hogy láthatta volna az árulkodó jeleket. Elvégre tudta, hogy az Igazságügyi Orvostani Intézet – röviden IOI – évente mintegy hetvenezer halálesettel foglalkozik, ami napi huszonnégy órában, heti hét napon át és az év mind a 365 napjában leköti erőforrásait. Azt is tudhatta, milyen herkulesi feladat kézben tartani hatszáznál is több elhivatott közalkalmazottat, köztük csaknem negyven magasan képzett törvényszéki patológust és hasonló számú orvos-nyomozót – nem is beszélve a hetvenötmillió dollárt meghaladó büdzséről. Elvezetni a New York-i Igazságügyi Orvostani Intézetet – a világ legnagyobb ilyen létesítményét – minden volt, csak nem leányálom.

Mikor Jack a baleset és a műtét után először tért haza a kórházból, csaknem egy hétig az ágyat nyomta, emiatt neki minden reggel az ébresztőhöz kellett folyamodnia, miután férje a szokottnál sokkal tovább aludt. Egy hónappal később azután – mikor Jack annak ellenére vissza akart térni a munkába, hogy nem volt éppen mobilis – kiderült a számára, hogy beosztásának mégiscsak van egy előnye, nevezetesen az, hogy sofőrt igényelhet a munkával összefüggő feladatok ellátásához. Fájdalmasan tudatában volt a költségvetési megszorításoknak, ezért nem igényelt magának új járművet vagy sofőrt, inkább az IOI szállítási részlegének meglévő kapacitását vette igénybe, így gondoskodott kettejük számára a reggeli és esti fuvarról. Egyedül az jelentett gondot, hogy az éjszakás sofőrök reggel hétkor adták át a műszakot a nappalosoknak, ezért őt és Jacket már jóval az éjszakai műszak vége előtt, fél hétkor vagy legkésőbb 6:40-kor fel kellett venniük a ház előtt, s miután neki valamivel több idő kellett az elkészüléshez, még Jack előtt talpon kellett lennie. A balesete előtt Jack korábban kelt és felébresztette, mielőtt a kerékpárján munkába indult volna. Több mint tíz éven át ezt a bevett gyakorlatot követték.

Miután egy nagy sóhajjal elfogadta, hogy nem húzhatja tovább az időt, vonakodva lerúgta magáról a takarót, és felállt, hogy belebújjon a papucsába és a köntösébe. Így lépett be a fürdőbe, ahol párás melegség fogadta. Ahogy saját mosdója felé közeledett – minthogy kettőt is elhelyeztek egymás mellett –, Jack leállította a zuhanyt, és kilépett a tágas fülkéből. A gyógyult műtéti hegek a csípőjén és a lábszárán harsányan vöröslöttek a forró víztől.

– Kakukkos jó reggelt – köszönt önfeledten, pipiskedő angol akcentust mímelve, ahogy levett magának egy törölközőt a melegítőről.

– Neked is. – Laurie belenézett a tükörbe, hogy az éjszakai alvás után felmérje a károkat. – Mire fel ez a nagy vidámság?

– Ma van a nagy nap! – kiáltott lelkesen Jack, miközben törölközőbe bugyolálta fejét és lendületesen megtörölte a haját. – Majd’ kiugrok a bőrömből!

– Mi a csudáról beszélsz? – ráncolta a homlokát Laurie. – Mi olyan különleges a mai napban? – Jack kora reggeli lendülete mindig is ámulatba ejtette, de ma mintha tényleg nem fért volna a bőrébe.

– Végre megkapom az új Trek bringát, amit négy idegőrlő hónappal ezelőtt rendeltem. – Jack visszaakasztotta törölközőjét. Vetett egy gyors pillantást a tükörre, és néhány takarékos mozdulattal eligazította rövid haját, azután a hálót és a nappalit elválasztó helyiség, az úgynevezett öltözőszoba felé vette az irányt. – Még most sem hiszem el, hogy ennyit kell várni a cuccra – szólt vissza a válla felett, mielőtt eltűnt volna Laurie szeme elől. Felemelte a hangját. – Ha tudtam volna, hogy a járvány miatt ilyen súlyosan sérülnek a beszállítói láncok, már a kórházból megrendeltem volna.

– Isten az égben – nyögött fel halkan Laurie, ahogy tovább meredt a tükörképére. Elfeledkezett arról a bicikliről, és titkon remélte, hogy Jack is így tesz. Sosem örült, amiért lehetőség szerint mindenhová kerékpárral ment ebben a nagyvárosban, de a balesete után azt gondolta, végre Jack is vette az üzenetet, és közös álláspontra helyezkednek a kérdésben. Bár a biciklizés hallatlan népszerűségnek örvendett, ezért egymás után tünedeztek fel a kölcsönzők, és minden út mentén biciklisávokat nyitottak, ő kitartott amellett, hogy a New York-i kerékpározás donorjelölteknek való. Az IOI-nél évi rendszerességgel harminc-negyven olyan páciens fordult meg, aki biciklibalesetben vesztette életét, ráadásul ez a szám egyre csak nőtt, miután a kerékpárok bérlői csak ritkán húztak sisakot, a bérelhető elektromos bringák pedig életveszélyes sebességgel repesztettek.

Nekitámaszkodott a mosdótálnak, és úgy döntött, nem kíván újabb parttalan vitát kezdeni arról, hogy Jacknek apaként és férjként mekkora felelőtlenség, hovatovább önzés kerékpároznia és vállalnia az ezzel járó kockázatokat. Rég elfogadta, hogy ezt a vitát sosem nyerheti meg, mert a kerékpározás és az intenzív kosárlabdázás Jack számára messze több közlekedési formánál vagy testmozgásnál. Mindkettő eszköz arra, hogy megvívjon a múltja démonjaival, legfőképp az első családja elvesztésével, amiért mindmáig önmagát okolja. Amennyire ő látta, lehetett volna rosszabb. Az elfojtott szorongás is hozzájárult ahhoz, hogy Jack ezt a pályát választotta, márpedig az egész IOI-ben nem talált volna nála eredményesebb törvényszéki patológust, aki minden adandó alkalommal az újabb szakmai kihívásokat keresi.

Felsóhajtott. Folyton ezt a harcot vívták, ezért a konfliktus elkerülése érdekében inkább témát váltott.

– Én is előre várom ezt a napot – kiáltott Jack után.

– Igazán? – kérdezte Jack őszinte érdeklődéssel, ahogy újra megjelent az öltözőszoba ajtajában. Máris a trikóját húzta. – Neked mi szépet tartogat ez a nap?

– Csütörtök van – próbált előállni Laurie valami hihető magyarázattal. Egy évvel ezelőtt hozta a szabályt, hogy minden csütörtökön elvégez egy halottszemlét valamelyik klinikai patológussal, aki az IOI-n tölti a gyakorlati idejét, mielőtt felveszik a szakmai kamarába, és megkapja a törvényszéki orvos szakértői engedélyét, vagy a New York-i Egyetem két rezidensének egyikével, aki a patológiai képzés negyedik évében egy teljes hónapot tölt az intézetben. Ennek köszönhetően valóban előre örült a csütörtöknek, amire úgy tekintett, mint az egész hét fénypontjára.

A végtelenített munkaidő és a vezetői állással járó belpolitikai csatározások mellett külön is utálta, hogy igazgatói mivoltában nem végezhet halottszemléket és nem élvezheti a kihívást, amit egy-egy haláleset okának és módjának kiderítése jelent. A hivatás igazi szépségét abban látta, hogy a holtak szószólója lehetett. Habár minden reggel tartott úgynevezett igazgatói vizitet – ami azt jelentette, hogy lement a boncterembe, és asztalról asztalra járva meghallgatta az egyes esetek tartalmi összefoglalóját, sőt olykor szerteágazó szakmai tapasztalata birtokában tanácsokkal is szolgált –, ezt mégsem említheti egy napon azzal, mikor személyesen is részt vesz a munkában.

– Ó, igen! – kiáltott fel Jack, miközben újra eltűnt a szeme elől. – Ma reggel elvégzel egy boncolást?

– Arra mérget vehetsz! – kiáltott neki vissza. – A világért ki nem hagynám. Ez tart még életben.

– Kit osztottak be melléd?

– Fura, hogy kérded. Az egyik új patológus rezidenst, aki pénteken kezdett. Ryan Sullivannek hívják. Találkoztál már vele?

Jack újra felbukkant a fürdő ajtajában. Már kék ingét gombolta, ami éppúgy elválaszthatatlanul hozzátartozott a megjelenéséhez, mint a kordbársony zakó.

– Nem, hivatalosan még nem ismerjük egymást, de láttam a másik rezidenssel a boncteremben. Még nem dolgoztam vagy beszéltem egyikükkel sem. – Jack még nem gyorsult újra fel a régi munkatempójára. Sérült csípője még most is fárasztóvá tette számára a hosszas ácsorgást a boncasztal mellett, bár már visszatért korábbi szabadidős tevékenységeihez, a félpályás kosárlabdát is beleértve. Dr. Chet McGovern, aki oktatási igazgatóként a rezidensképzésért is felelt, mindeddig egyik újoncot se merte beosztani mellé, attól tartva, hogy ettől túlságosan megterhelő lenne számára egy-egy boncolás elvégzése.

– Esetleg hallottál róla bármit a többiektől?

Jack megrázta a fejét.

– Egy szót se. Miért kérded?

– Chet külön megkért, hogy foglalkozzam vele. Szerinte csapnivaló a modora. Nem különösebben rajong a törvényszéki patológiáért, és neheztel ránk, amiért egy teljes hónapot erre kell elfecsérelnie. Emiatt próbálja kihúzni magát a halottszemlék látogatása alól, különösen délután, mikor ellóg a Hassenfeld Gyerekkórházba, hogy átnézze az aznapi patológiai eseteket.

– Aha – ingatta a fejét Jack. – Hát, ez nem hangzik túl ígéretesen.

– Ahogy mondod. – Évekkel korábban hasonló gondjuk akadt az NYU egy másik patológus rezidensével, egy bizonyos Aria Nicholsszal, aki megpróbált kibújni a beosztása alól. Chet akkor is őt kérte meg, hogy végezzen el vele egy közös halottszemlét, hátha fel tudja kelteni az érdeklődését a törvényszéki patológia iránt, amit Laurie korábban nemegyszer sikeresen megtett. Habár Aria esetében sem vallott kudarcot, a dolognak sajnos szomorú, sőt tragikus vége lett. Miután a fiatal nő lelkesen belevetette magát a törvényszéki patológiába, olyan láncreakciót indított el, melynek következményeként meggyilkolták, és éppenséggel Jacknek kellett őt felboncolnia. Az eset, amin Ariával közösen dolgoztak, kábítószer-túladagolásnak indult, amíg Aria be nem bizonyította, hogy gyilkosság történt. Sikeresen azonosította az elkövetőt is, aki végül őt is eltette láb alól.

– Csak azt ne mondd, hogy Ryan Sullivan az új Aria Nichols – forgatta a szemét Jack.

– Bennem is felötlött – ismerte el Laurie –, de szóba se kellett hoznom, Chet így is megnyugtatott, hogy Ryanben nyoma sincs Nichols aszociális agresszivitásának. Épp ellenkezőleg. Ami azt illeti, inkább passzív-agresszív típusnak nevezte. Másfelől szerinte legalább olyan eszes, mint Nichols volt. Az egyetemen állítólag máris felkínáltak neki egy gyermekklinikai patológus pozíciót. Ez azért tényleg valami, szóval máskülönben kivételes rezidens lehet.

– Még egy problémás eset? Ez is csak azt bizonyítja, hogy az IOI-nek választható opciónak kéne lennie az NYU klinikai patológiai rezidensképzésében, nem kötelező gyakorlatnak. Erre persze hiába is várunk, de legalább annyit megtehetnének, hogy felkészítsenek minket az ilyen nehezen kezelhető rezidensekre.

– Tudod, mit? Igazad van. Örülök, hogy felvetetted. Úgyis kerestem valami ürügyet, hogy átugorjak az egyetem patológiai tanszékére, és megismerjem az új dékánt, de ennél jobb nem kell. Valamikor kora délután talán kerítek rá időt. Ha másra nem is lesz jó, legalább tudatom a tanszékkel, hogy az Aria Nichols-ügy után arra bátorítjuk az orvos szakértőinket, vonják be jobban a munkába az NYU rezidenseit. Még akkor is, ha a jogi osztály szerint nem ruházhatunk rájuk tényleges döntési felelősséget.

– Hékás! – kiáltott fel Jack, mikor csuklójára szíjazta az óráját, és vetett egy pillantást a számlapra. – Jobb lesz, ha igyekszel, és beugrasz a zuhany alá. Máris elmúlt hat.

– Jaj nekem! – Laurie lehámozta magáról a köntöst és lerúgta a papucsát. Már a zuhany alól kiáltott ki. – Ha már úgyis fel vagy öltözve, nem főznél egy kávét?

– Pattanok – vágta rá Jack.

2. fejezet

Csütörtök, december 7., 7:00

Isabella Lopez a telefonjából áradó tücsökciripelés bántóan éles hangjára ébredt. Miután kinyomta az ébresztést, legelőször az villant belé, milyen száraz a torka. Szerencsére egy pohár víz szinte érintetlenül várakozott az éjjeliszekrényén. Másodszorra enyhe fejfájását érezte meg, kétségkívül annak folyományaként, hogy előző este túl sokat ivott. Szokás szerint megfogadta, hogy a jövőben óvatosabb lesz, noha pontosan tudta, hogy legközelebbi alkalommal ugyanúgy a pillanatnak fog élni – egyszerűen azért, mert ilyen.

Erősen motivált és karrierorientált huszonnyolc éves, másodgenerációs kubai-amerikaiként a floridai Miamiból jött, ahol tervezőgrafikusként végzett a Floridai Egyetemen. Rengeteg kemény munkával érte el, hogy a Nagy Almában élhessen, és megkapja az álommunkát az egyik nagy New York-i reklámcégnél.

Ryan Sullivan felé fordult, aki meglepő módon a füle botját se mozdította az ébresztő hangjára. Békésen aludt tovább a hátán, mellkasán összekulcsolt kezekkel, és halkan szuszogott. A Kips Bay negyedben lakott, a Keleti 25. utcában. Még csak nagyjából két hónapja ismerkedtek meg a neten, de a dolgok egészen jól alakultak. Most harmadszor töltötték együtt az éjszakát, és a férfi adott neki egy kulcsot a lakásához, így alkalma nyílt használni villámgyors Razer számítógépét, ami grafikus kártyájával köröket vert Isabella Macjére. Ahogy most elnézte alvó alakját, el kellett ismernie, hogy a fickó az életben legalább olyan vonzó, mint a fényképeken: porcelánfehér bőr sötét hajjal, szépen ívelt arccsontok, lefegyverző mosoly, s ami a legfontosabb, olyan szabályosan szép formájú orr, amitől eltöltötte a sárga irigység. Tinikora óta ilyet szeretett volna magának.

Leginkább mégis az lepte meg Ryanben, hogy csakugyan képzett orvos volt. Mikor először osztotta meg vele ezt a tényt a neten, nem sok hitelt adott neki. Tapasztalata szerint az emberek online és valóságos személyisége élesen elkülönül egymástól. Nem mintha ez zavarta volna. Egyfajta társasági játszadozásnak tekintette az online flörtölést, s mivel a legtöbb férfival esze ágában sem volt személyesen találkozni, felülemelkedett a színes hazugságokon, amelyek oly szórakoztató kihívássá tették az online ismerkedést. Épp emiatt érte meg neki, hogy jelöltek százait rostálja át kedvenc társkereső alkalmazásaiban. Ryan viszont egészen más lapra tartozott – bár a legelső naptól kereste sztorijában a hézagokat és túlzásokat, mindeddig egyet se talált.

A korábbi alkalmakat zajos éjszakai klubokban töltötték, túlságosan hangos zene és – legalábbis az ő esetében – túlságosan sok alkohol mellett, ami egyaránt lehetetlenné tette a mélyebb társalgást. Ehhez képest előző este Greenwich Village-ben, a Via Carotán vacsoráztak, s bár vendégekből nem volt hiány, az étterem alkalmat kínált a bensőségesebb társalgásra, amivel mindketten éltek is. Ryan az idő jókora részében jelenlegi munkakörülményeire panaszkodott. Mint kiderült, patológus rezidensként egy teljes hónapot le kellett húznia New York City hullaházában, az IOI-ben, így halottakat boncolt ahelyett, hogy életeket mentett volna, amit igazi próbatételként élt meg, és alig várta, hogy vége legyen. Isabella megértően bólogatott, sőt a helyzet váratlan módon még féltő anyai ösztöneit is felélesztette.

Miután most vetett egy pillantást a telefonjára, és látta, mennyi az idő, kiderült számára, hogy muszáj csipkednie magát, ha nem akar elkésni a munkahelyéről, ahol ezt az érdektelenség és motiválatlanság árulkodó jelének tekintik. Újra Ryanre sandított, azon tűnődve, mitévő legyen. Észrevétlenül felkelhetett, felöltözhetett és távozhatott, de ha visszagondolt az előző estére, amikor ő is messze többet elárult magáról, mint szokott, nem akart egy ilyen közhelyes megoldással élni. Ezért könyökölt fel, hogy a másik kezével átnyúljon az ágy felett, és gyengéden megrázza a férfi vállát. A mogyoróbarna szem nyomban felpattant. A férfi sietve felült.

– Mennyi az idő? – kérdezte páni rémülettel.

– Még korán van. – Isabella szemérmesen felhúzta a takarót az álláig. – Még csak hét múlt, de vissza kell mennem a lakásomra, hogy átöltözzek meló előtt. Csak nem akartam egyetlen szó nélkül kilógni.

– Rendes tőled. – Ryan visszahanyatlott az ágyba. Láthatóan megkönnyebbült, amiért még nem kell felkelnie és belevágnia az újabb napba. Elernyedt, és összefonta kezét a tarkója alatt. Még fel is sóhajtott elégedettségében.

– Jó volt az este – jegyezte meg Isabella. Ő is ellazult, főként miután felötlött benne, hogy nem is lakik olyan messze a szomszédos Gramercy Parktól, így több ideje van, mint elsőre gondolta. Nem kell úgy kapkodnia.

– Szerintem is – mosolyodott el a férfi. – Remélem, nem untattalak halálra.

– Cseppet sem. Remélem, én se téged.

– Ó, nagyon is élveztem, ahogy a munkádról meséltél. Nem sokat tudok a reklámiparról, és mindig öröm látni, ha valaki ennyire élvezi, amit csinál. Kicsit irigyellek is, főleg, ha belegondolok, mi vár rám ma is a hullaházban. Kész rémálom.

– Kellemetlen helynek hangzik.

– Undorító, ez a helyes szó – legyintett Ryan. – És ha az átlagosnál jobb a szaglásod. Tegnap két maszkot is felhúztam, de még így is a rosszullét kerülgetett a boncteremben, mikor behoztak egy férgekkel teli oszló hullát. – Elfintorodott és megborzongott. – Bocs. Nem akarom, hogy kidobd a taccsot vagy ilyesmi, de tényleg rohadt undi.

– Basszus – húzta el az orrát Isabella. – Inkább bele se gondolok.

– Hidd el, a helyemben te is rühellnéd. Ahogy bármelyik normális ember. Gőzöm sincs, hogy fogom kibírni egy teljes hónapon át. Mint egy elcseszett rémálom. Komolyan mondom. Már maga a ház is kész katasztrófa. Tutira a legrondább épület a városban. Azt se bánnám, ha már holnap felrobbantanák az egészet, és ez még csak a felszín, de látnád belülről, különösen a bonctermet és környékét. Túlzás nélkül, mint egy Zs kategóriás horrorfilm díszlete. Hát még a lakói! Az este meséltem arról, miféle lények népesítik be?

– Nem, ez kimaradt. Csupa kripli? – Amikor vacsora közben a férfi kirohanásait hallgatta, benne is felötlött, hogy miféle orvos érezheti magát jól ilyen munkakörülmények között. Felfoghatatlannak találta, hogy valaki önszántából és egész álló nap, minden áldott nap, évről évre csak a halállal foglalkozzon, miután annyi időt és energiát ölt abba, hogy kijárja a egyetemet, orvos legyen, és életeket mentsen meg.

– A kriplivel még nem mondtál semmi. Fura az egész banda, élen a vezérürüvel, aki bennünket, patológus rezidenseket felügyel. Az este nem mondtam, de a másik rezidens igazi seggnyaló, ami csak tovább ront a helyzeten. Épp elég baj, hogy pont egy ilyen rámenős kiscsaj mellé osztottak be. A főnöknek persze a nyála is elcsöppen utána. Már a legelső nap félrevont, és megkérdezte tőlem, hogy van-e férje vagy állandó pasija. A fickó igazi nőcsábász, és akkor még nem beszéltem a nagykutyáról, az egész intézet igazgatójáról, akinek szintén bemutattak. Egy igazi szentfazék tyúkot képzelj el, aki meg van győződve arról, hogy a törvényszéki patológia a világ nyolcadik csodája. Még a férje is boncolóorvos, aki ugyanott dolgozik és állítólag igazi munkamániás, nem tud betelni a halottszemlékkel. Képzelem, mikről társalognak az ágyban. Mondom, fura az egész banda.

– Nem hangzik valami fényesen.

– Hát nem – mormolta Ryan. Hamisítatlan kétségbeesés itatta át a hangját.

– Mégis azt mondom, hogy állj bele, és próbáld kihozni belőle a legjobbat. Csak egy hónap. A negyedén máris túl vagy. – Isabella kézbe vette a telefonját, hogy vessen egy újabb pillantást az időre. Összeszorította a fogait. Bármilyen közel lakik is, most már tényleg mennie kell.

A férfi örömtelen nevetéssel csóválta meg a fejét.

– Könnyű azt mondani. Azért persze köszi a tanácsot. Anyám helyett anyám vagy.

Isabella, akit meglepett a váratlanul jött megjegyzés, kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Ezt meg hogy érted?

– Bocs – szabadkozott Ryan. – Csak egy kis nyelvbotlás. Az anyám nyolcéves koromban meghalt rákban, szóval nem sokáig voltunk együtt. Nem is emlékszem sok mindenre abból az időszakból.

– Szegénykém. Sajnálom. – Komolyan is gondolta. Mindenkinél másnál többre tartotta a saját anyját, és el se tudta képzelni, milyen lett volna nélküle felnőni. – Remélem, az apád pótolni tudta a hiányát. Nem házasodott újra? Nem hozott a házhoz egy mostohát?

Ryan gúnyosan felhorkant.

– Még csak az kellett volna. Az önző alkoholista seggfej felkötötte magát, nem egész egy hónappal anya halála után.

– Te jó ég – préselte ki magából Isabella. Egy összetartó kubai családban ilyesmi elképzelhetetlen lett volna. Szíve is belesajdult az együttérzésbe. – Elvesztetted mindkét szülődet. Mi történt veled? Egyedül maradtál?

– Nem, volt egy három évvel idősebb bátyám… Figyu, bocs, hogy rád zúdítottam ezt az egészet, csak… tényleg a legrosszabbat hozza ki belőlem, ha a jelenlegi munkámra gondolok. Nem beszélhetnénk valami felemelőbb dologról, hogy legyen erőm belevágni az újabb napba? Tényleg nem szívesen ecsetelném a sanyarú gyerekkorom. Attól csak még depressziósabb leszek.

Isabella meredten nézte. Minden együttérzése dacára a váratlan kitárulkozás teljesen belefojtotta a szót. Nehezére esett a beszéd, ami egyáltalán nem vallott rá. El se tudta képzelni, hogyan képes valaki felülemelkedni egy ilyen helyzeten, és mindezek dacára sikeressé válni.

– Mi lenne, ha a hétvégén csinálnánk valamit? – vetette fel Ryan. – Mondjuk szívesen megnézném a karácsonyfát a Rockefeller Centernél szombat vagy vasárnap délután, ha ráérsz. Na, mit mondasz?

Isabella elfordította a tekintetét, ahogy próbált továbblépni.

– Még beszéljünk a hétvégéről – sikerült összeszednie a gondolatait. – Majd rád írok a melóhelyről.

– Ahogy gondolod. – Ryan láthatóan pozitívabb választ várt, de be kellett érnie ezzel. – Hát – tette hozzá –, remélem, összejön. Most sokat segítene, ha lenne valami, aminek előre örülnék…

– Aláírom, tényleg gáz helyen dolgozol – talált rá a hangjára Isabella –, de nézz magadra, mégiscsak képzett doki vagy. Egész hihetetlen, ha belegondolok, hogy nyolcévesen elveszítetted mindkét szülődet. Oké, a hullaház tényleg szívás, de azok után, amit végigcsináltál…

– Szóval lényegében azt mondod, hogy kapjam össze magam.

– Nagyjából igen, de közben tényleg lenyűgöz, amit máris sikerült elérned.

Egy hosszú pillanatig csak meredten nézték egymást az ágy két végéből. Végül Isabella törte meg a csendet.

– Figyu, most már tényleg mennem kell. – Azzal kicsusszant az ágyból, menet közben felkapdosta ruháit a padlóról, és bevette magát a fürdőbe.

Ryan néhány percig még a csukott fürdőajtóra meredt. Önkéntelenül is neheztelt a lányra, amiért azt tanácsolta neki, hogy emberelje meg magát, azután bezárkózott a fürdőbe. Utálta ezt a lekezelő stílust. Több együttérzést várt volna azok után, hogy így megnyílt. Mintha nem lenne elég baja. Máris egy életre elég boncolást látott, ehhez képest még három héten keresztül ezzel kell foglalkoznia. Az igazat megvallva, már akkor se rajongott az anatómiáért és a boncolásokért, amikor még csak hírből hallott a törvényszéki patológiáról, és nem is sejtette, milyen viszolyogtató támadásokat intéz majd az érzékei ellen. Megborzongott, ha csak belegondolt, aznap milyen gyomorforgató feladatok várnak rá.

A patológiában leginkább az intellektuális kihívást értékelte, különösen a mikroszkóppal végzett labormunkát. A steril munkakörnyezetet és a lehetőséget, hogy ne kelljen közvetlen kapcsolatba kerülnie a páciensekkel. Azt szerette a legjobban, mikor gyerekkori betegségeket azonosíthatott, különös tekintettel az olyan gyerekkori rendellenességekre, mint a csontvelő-aspiráció útján felismert leukémia. Az elmúlt napokban külön gondot fordított rá, hogy ellógja a délutáni boncolásokat, észrevétlenül elhagyja az IOI-t, és átugorjon a Hassenfeld Gyerekkórházba átnézni az aznapi csontvelőmintákat. Nagy elégedettségére előző nap is belebotlott egy esetbe, és olyan számottevő felfedezést tett, ami elkerülte azok figyelmét, akik elsőként vizsgálták meg a sejteket.

Néhány perccel később az immár útrakész Isabella felbukkant a fürdőből. Odalépett az ágyhoz, gyors csókot nyomott az arcára, azzal faképnél is hagyta. Mindezt egy szemvillanás alatt.

Nagy levegőt vett, bent tartotta, majd zajosan kifújta. Azután félredobta a takarót, és felkelt, hogy szembenézzen az újabb nappal.

3. fejezet

Csütörtök, december 7., 7:45

Ahogy mostanában a szokásukká vált, Laurie és Jack még hét óra előtt megérkezett az IOI épületéhez, az Első sugárút és a 30. utca sarkára. A minimális forgalomnak köszönhetően gyors és eseménytelen utazás állt mögöttük. Egyedül azt fájlalta Laurie, hogy el kellett jönniük otthonról, mielőtt a gyerekek felébredtek volna. Semmit sem utált annyira vezető beosztásában, mint hogy JJ és Emma ébredése előtt kellett munkába indulnia, és bárhogy igyekezett, gyakran még akkor sem ért haza, amikor Emma aludni ment. Ahogy sok dolgozó nőnek, neki is kényszerű kompromisszumokat kellett kötnie, hogy egyensúlyban tartsa magánéletét és karrierjét. Hétvégenként próbálta bepótolni az elveszett időt, igyekezett a lehető legtöbbet együtt lenni a gyerekekkel, különösen Emmával, aki egyre jobban boldogult, és szeptember óta egy autistáknak fenntartott intézetbe járt, közel JJ iskolájához.

Mikor Jackkel beléptek az Első sugárút 520 bejáratán, az éjszakás biztonsági őr fogadta őket. A nappali műszak még el se kezdődött. Miután sietve elbúcsúztak, Laurie az adminisztrációs szárny és az irodája felé vette az irányt, míg Jack elsietett az azonosító felé, hogy kimazsolázzon magának valami érdekes ügyet, ami szakmai kihívást tartogat a számára.

Laurie felkapcsolta az igazgatóság mennyezeti lámpáit, mielőtt ugyanezt tette az irodájában is. Titkárnője, Cheryl Stanford csak egy óra múlva kezdett. Miután felakasztotta a kabátját, leült jókora sötét mahagóni íróasztalához. Bármennyire utált az ébresztő hangjára kelni, megtanulta becsülni ezeket a perceket, amikor egyedül lehetett az irodájában. Ez a csekély idő lehetőséget adott neki, hogy rászánja osztatlan figyelmét az előtte álló kihívásokra. A ma reggel sem volt kivétel.

Az IOI főnökeként azt tartotta egyik legsürgetőbb feladatának, hogy új helyre költöztesse az intézetet és annak bonctermét. Építése idején, fél évszázaddal korábban a jelenlegi intézet még a csúcstechnológiát testesítette meg, csakhogy mindez már a múlté. Nem beszélve arról, hogy a korosodó épület a New York-i Egyetem Egészségügyi Intézetéhez tartozott, melynek megvolt a maga terve a területtel.

Éveken át abban a hitben élt, hogy az Első sugárút és a 26. utca sarkán – az immár a törvényszéki biológiai labornak és számos egyéb IOI-osztálynak otthont adó új tömbtől keletre eső parkoló helyén – épül meg az IOI törvényszéki patológiai központja és vadonatúj boncterme. Számtalan órát töltött az építési tervek felülvizsgálatával, hogy a hely megfeleljen az IOI igényeinek és a városi tanács költségvetési elvárásainak, azután legnagyobb döbbenetére az egész tervet elvetették, mikor a bővítésre váró Bellevue Kórház is bejelentkezett a területért, majd a kormányzó és a polgármester nem sokkal később bejelentette az új, 1,6 milliárd dolláros Kips Bay Egészségügyi és Tudományos Központ létrehozását, melyen belül az IOI számára is biztosítottak helyet.

Az új Egészségügyi Tudományos és Kutatási Központ, az ETKK jelen állás szerint a Hunter College Brookdale campusának egy egész tömbjét kisajátította, miközben olyan közel esett az IOI viszonylag új törvényszéki biológiai laborjához, hogy Laurie máris a 26. utca felett átívelő gyalogos-felüljáróról álmodott, ami összekapcsolta a törvényszéki patológiai központtal. Egy ilyen felüljáró elképesztően sokat tehetett azért, hogy az IOI hatékonyan végezhesse küldetését, Laurie ezzel együtt nem számított sétagaloppra. Épp ellenkezőleg – mostantól vérre menő küzdelmet kellett folytatnia az ETKK minden talpalatnyi területéért a többi érdekelttel, mint a Hunter College, a CUNY közegészségügyi iskola vagy a Bellevue Kórház, nem beszélve a számtalan magántulajdonú egészségügyi és biotechnológiai vállalatról. Sok szempontból még inkább idegőrlő és időrabló belpolitikai csatározások vártak rá, mint amikor csak a városi tanáccsal kellett megbirkóznia. A nap későbbi részében, 11:30-kor találkozik is a Hunter College nővérképző és egészségügyi szakiskolájának dékánjával, hogy megvitassák helyigényüket.

– Kopp, kopp – törte meg valaki hirtelen a csendet, hogy ugyanakkor szélesre tárja irodája ajtaját. Dr. Chet McGovern állt az ajtóban, két bögre kávéval a kezében és egy mappával a hóna alatt. Sportos kiállása alapján Jack testvére lehetett volna, csak vele ellentétben rohamosan kopaszodott. E kellemetlenség ellensúlyozására korábban kecskeszakállt viselt, ám ettől – Laurie hallgatólagos helyeslése mellett – az utóbbi időben megszabadult. Laurie nem különösebben kedvelte az arcszőrzetet, ami szerinte nem illik igazi profihoz. Jobban ismerte a férfit, mint a legtöbb törvényszéki patológust, mivel egy irodán osztozott Jackkel, amikor mindketten az IOI-hez kerültek, és az évek során Jack híven beszámolt Chet furcsaságairól. Ezzel együtt hozzáértő és elhivatott szakembert ismert meg a személyében.

– Van egy perced? – tudakolta Chet.

– Hogyne – bólintott. – Gyere csak.

– Van egy fölös kávém, ha érdekel. – A férfi belépett az irodába, és letette az asztalra az egyik bögrét. – Sóhajnyi cukorral és tejszínnel, ahogy szereted.

– Tökéletes. Ez igazán kedves tőled, köszönöm. – Laurie két kezébe vette a bögrét, és ivott egy jóleső kortyot. Bizsergetően melegnek és fenségesen finomnak találta.

– Csak szólni akartam, hogy előkészítettem a halottszemlét ma reggelre, ahogy megbeszéltük, és elintéztem, hogy Marvin Fletcher legyen a segítőd. – Chet átnyújtotta a mappát, benne a halottszemle anyagával. Tudta, hogy a főnöke azt szereti, ha előzetesen minél többet tud az adott ügyről, mert így kisebb az esélye annak, hogy valami elkerüli a figyelmét. Ebben nem is különbözhetett volna jobban a férjétől, aki szívesebben ugrott fejest egy ismeretlen ügybe. Jack szerint a túl sok ismeret csak befolyásolja az értékítéletben, így könnyebben előfordulhat, hogy átsiklik egy fontos részleten.

– Köszönöm – bólintott Laurie. Átvette a dossziét. – Alig várom. – Szívesen dolgozott Marvinnal. A férfi azelőtt is asszisztensként segítette a munkáját, hogy átvette az intézet vezetését, így jól ismerte a munkamódszereit. Vetett egy gyors pillantást a páciens nevére: Sean O’Brien. – Mit lehet tudni?

– Lőtt seb – felelt kurtán Chet.

– Pompás. – Kifejezetten olyan ügyet kért, ami rávilágíthatott a törvényszéki patológia erősségeire, hogy vonakodó rezidensük végre megtanulja értékelni az IOI szerepét. Lőfegyverrel elkövetett emberölések esetében a boncolás eredménye sokszor segített a bűnüldöző szerveknek a tettes azonosításában és az államügyészi hivatalnak a méltó büntetés kiharcolásában. – Van már gyanúsított?

– Nem, dehogy. Öngyilkosságnak minősítették.

– Ó. – Laurie-nak nehezére esett leplezni a csalódottságát.

– Azért annyira nem egyértelmű az ügy – tette hozzá Chet, aki olvasott az arckifejezéséből. – Legalábbis Janice Jaeger szerint. – Janice a legtapasztaltabb törvényszéki orvos-nyomozók közé tartozott, és régebb óta dolgozott az IOI-ben, mint maga Laurie, ezért mindenki tiszteletben tartotta a véleményét, még Jack is, aki valóságos ódákat zengett róla. – A rendőröket öngyilkossághoz riasztották, és ekként is kezelték az ügyet, de Janice jelentése alapján két körülmény kilóg a képből. Az első, hogy a fegyvert az áldozat kezében találták meg, aki ülő testhelyzetben volt, márpedig Janice saját elmondása szerint még sosem találkozott ilyennel. Másodszor, Janice szinte mindenkivel beszélt a tízlakásos házban, de senkit se talált, aki hallotta volna a lövést. Amit azért talált különösen fontosnak, mert a hullamerevség és a testhőmérséklet alapján úgy becsülte, hogy a halál valamikor tíz óra tájban állt be. Vagyis olyan időpontban, amikor már mindenki otthon szokott lenni, de még nem alszik. Úgy vélte, ez a tény külön is érdekes, mert régi épületről van szó, amit sosem újítottak fel, így a hangszigetelés nem lehet valami hatékony.

– Érdekes, nem mondom, de aligha perdöntő – kockáztatta meg Laurie.

– Egyetértek – bólintott Chet –, de akkor is felveti a kérdést, hogy tényleges vagy megrendezett öngyilkosságról van-e szó. Véleményem szerint az ügy kivételesen alkalmas annak bemutatására, milyen hatékony eszköz lehet a törvényszéki patológia az ilyen kérdések eldöntésében. Érdekes módon az elmúlt hat hónapban fél tucat hasonló esettel találkoztunk, amit a múlt héten, a csütörtöki megbeszélésen meg is említettem. Ezzel együtt már hét ügyről beszélünk, amennyiben tényleg öngyilkosság történt.

– Igazad van – látta be Laurie. Azonnal eldöntötte magában, hogy döntő fontosságú lesz a lövedék röppályája, valamint a tény, hogy a pisztoly torkolata érintkezett-e a bőrrel. – Említette Janice, hogy volt-e fizikai kapcsolat az áldozat és a fegyver közt?

– Volt, nem is kérdés – felelte Chet. – Intraorális formában.

– Ö… oké. – Laurie tudta, hogy a lőfegyverrel elkövetett öngyilkosságoknál a jobb halánték a leggyakoribb célterület, a száj csak messze lemaradva a második, nyomában a homlokkal, a bal halántékkal és az áll alatti lágy résszel. Mindezt félretéve, egyet kellett értenie azzal, hogy az eset remekül illusztrálhatja a törvényszéki patológia lehetőségeit, s ily módon remélhetőleg a pikírt Ryan Sullivan érdeklődését is felkelti a terület iránt, ha már amúgy is bevallottan ez volt a cél.

– A kilenc megfelelne? – érdeklődött Chet.

– Egyelőre igen – felelt óvatosan Laurie. – Feltéve, hogy nem üt be a krach.

– S feltéve, hogy dr. Sullivan időben érkezik. Az első napján megmondtuk neki, hogy fél nyolckor itt kell lennie, azután hiába vártuk, és ma reggel se láttam még. Ahogy tegnap is mondtam, klasszikus passzív-agresszív típus. A pontatlanság tipikus tünet.

– Nos, meglátjuk, hogy javíthatunk-e a hozzáállásán.

– Ha bárki képes rá, te vagy az – bólintott Chet. – Akkor viszlát a veremben. – Az IOI berkeiben mindenki csak veremnek nevezte a bonctermet. Chet az ajtó felé fordult.

– Még valami – állította meg Laurie. – Nem tudod véletlenül, Jack ma reggel is talált magának valami érdekes esetet?

– Talált bizony – felelte Chet. – Úgy tudom, egy kiropraktikus nyaktörést, amire azonnal le is csapott.

– Jaj, ne. – Laurie tudta, hogy egy ilyen esetnél szinte biztosan szükség lesz a gerinc menti artériák disszekciójára, ami számottevően megnehezíti és meghosszabbítja a boncolást. Leginkább amiatt aggódott, hogy Jack még nem áll készen egy ilyen megpróbáltatásra, de persze összeszorítja a fogát és csak azért is végigcsinálja, amivel tovább ronthat az állapotán.

– Tudom, mi jár a fejedben – bólintott Chet –, de rajta tartom a szemem, és ha nagyon elhúzódik a dolog, majd én leváltom.

– Lekötelezel. – Laurie felemelte a hüvelykujját.

– Ami azt illeti, már el is kezdődött a halottszemle. Mire beértem, Jack már lent volt a veremben Lou-val. – Lou Soldano nyomozó Laurie – és immár Jack – régi barátja gyakran bejárt az IOI-re, hogy szemtanúja legyen a halottszemléknek. Mivel jellemzően emberölési ügyekben nyomozott, lenyűgözőnek találta az IOI segítségét, amivel hozzájárult a bűnüldözői munka sikeréhez.

– Milyen esetet csinálnak Lou-val? – kérdezte Laurie. Ez máris rosszabbul hangzott, mint a lehetséges gerinc menti artériák disszekciója.

– Többszörös lőtt seb – felelte Chet.

– Már csak ez hiányzott – sóhajtott fel Laurie.

– Fontos ügy. A fickó ellen körözést adtak ki, és mikor félreállították, habozás nélkül fegyvert rántott.

– Nem tudod, hány lövés érte? – Újult erővel éledt fel benne a Jack iránti aggodalom. Az ilyen esetekben hírhedten sokáig tartott a lövedékek röppályájának követése és a repeszek eltávolítása.

– Gőzöm sincs, de utánajárhatok, ha akarod.

– Ne fáradj – legyintett Laurie. – Majd ránézek, amikor lemegyek a saját ügyemhez. Köszönöm, Chet.

– Szívesen. – A férfi intett felé, mielőtt kisietett az irodájából.

Miután egy ideig a csukott ajtóra meredt és elgondolkodva kortyolgatta a kávét, Laurie ismét az íróasztalára koncentrált. Előrebillentette a székét. Bár tudta, hogy lassan készülődnie kéne a nővérképző dékánjával való találkozóra, a Chettel folytatott rövid társalgás felszította benne az érdeklődést a küszöbönálló halottszemle iránt.