Table of Contents

- A jelen emlékezete

- 1. A Tű-monostor

- 2. Nap és víz

- 3. Minden vihar elkezdődik valahol

- 4. A reménykedő lovag

- 5. Sosem ad, csak elvesz

- 6. Mind, mi földek vadjai

- 7. A partra vetett hal

- 8. A skorpiócsapás

- 9. Csak egy irány létezhet

- Epilógia – avagy A Triannita Krónikák

- Szereplők és helységnevek

J. A. A. Donath

A TRIANNITA KRÓNIKÁK

A SKORPIÓK ÚTJA

AZ ÖTÖDIK KÓDEX

© Jenei András 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2024. 11. 13.

ISBN 978-963-639-035-8

A borító Jeneiné Gátfalvi Ágnes ötlete alapján Cservenyi Bálint és Veres Attila munkája

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A szerző hivatalos weboldala: www.jeneiandras.hu

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Tartalom

A jelen emlékezete

1. A Tű-monostor

2. Nap és víz

3. Minden vihar elkezdődik valahol

4. A reménykedő lovag

5. Sosem ad, csak elvesz

6. Mind, mi földek vadjai

7. A partra vetett hal

8. A skorpiócsapás

9. Csak egy irány létezhet

Epilógia – avagy A Triannita Krónikák

Szereplők és helységnevek

Feleségemnek, aki végig hitt bennem, és az alábbi szavakat mondta a kézirat elolvasása után arról, hogy mit jelentek neki:

“Nem birtokolom, de az enyém. “

A jelen emlékezete

A holtak meghaltak, az élők emlékeznek. Mindenki emlékezik. Van, ki közelebbre, s van, aki távolabbra tekint vissza. Még akkor is, ha abból nem lesz kenyér, nem lesz borjú, mit levághat s eladhat vagy családja asztalára tehet egy étkezéshez.

Az öregek távoli korba tekintenek ráncos arcukba mélyedt és könnyes szemeikkel; megfáradtan és betegen, remegő kézzel törik meg kenyerüket a vacsoránál, és sóhajtozva mesélnek unokáiknak arról a korról. Arról, mi a királyság idejének elején s közepén történt, s ami elhozta fiaik, lányaik közelebbi múltját is. Azokét, kiknek közeli emlékeiben a nemrég befejezett csaták és az elmúlt két év háborúi diadalt vagy álmatlan éjszakákat elevenítenek fel. Azokat a szörnyűségeket, melyekben leégett falvak, temetetlen holtak és az azokat széttépő vadak adtak üszkös és komor képet annak, ki eltévedve és talán megtébolyulva járta a földeket; kiknek lelke fájdalommal vagy ürességgel, szeme könnyel telt meg.

S bizony akkor van, aki keserűen mosolyogva a túlélés miatt, s van, aki komoran néz vissza fiatalként is az elmúlt pár évre, a háborúk elé; oda, hol volt béke, volt vetés és aratás. Voltak folyókban és tavakban lubickoló vadkacsák, s nem felpüffedt holtak lebegtek a víz tetején; hallható volt a madarak csicsergése és nemcsak a tetemeket csipkedő varjak károgása, dögkeselyűk sikoltása; nevetés hangja szállt a szélben és gyerekjáték felszabadult öröme, s nem a csatazaj vagy a temetési énekek szomorú zöngése…

A konyhaszoba döngölt padlójába koccant a csizma csörrenő sarkantyúja, ahogy a fiatal férfi belépett a vastag faajtón. Az nyikorogva becsukódott, s kint hagyta a koranyári reggel hidegét. Azt a még majdnem bántó hűvöst, ami lekúszik a magas hegyek hófödte csúcsairól, amiért az ember magára húzza a köpenyét, amiért kezét dörzsölve telepszik meg a konyha sarkában domborodó kemencénél vagy a középen lustán füstölgő tűzrakónál.

A hosszú, fekete hajú harcos szomorú tekintetével végignézte a bent csendben falatozó nagybátyját és nagynénjét. Kék szemével, melyekben a keserűség és az elszántság is megcsillant, látta, hogy a két idős ember azóta ott ül, amióta ő nemrég kiviharzott a házból. Arcán most nyugodtság látszott; rövid bajsza alatti vékony száján még egy halvány mosoly is végigfutott egy pillanatra, mielőtt levéve köpenyét – ezt felakasztotta a falon lévő görbe szögre – visszaült a reggelijének megmaradt és kihűlt része fölé.

Vajszínű, bő vászoningje gyűrötten mutatta, hogy ugyanazt mívelte a megérkezése előtt is, mint amit szokott, ha felbosszantja magát: berohan az istállóba és nyereg nélkül felkap pej, Almeida nevű lovára (tulajdonképp a nagybátyja lova volt), majd addig vágtat, míg az habot fúj. S mindegy volt, hogy ezt éjjel vagy nappal mívelte, mert az állat élvezettel tűrte a vad rohanást. Más nem viselte el dühkitörését, s máshol nem tudta levezetni haragját sem; a táj, a ló hullámzása és a biztonság, hogy senki nem áll mellette, ha keze véletlen ökölbe szorul és lecsap. Egy fatörzsre vagy sziklára a tehetetlensége okán. Pedig vissza-visszatérő ereje már megengedte volna, hogy a királyság másik részén a még folyó harcokban engedje rá bosszújának erejét az ellenségre vagy arra, kit utolsó csatája óta akar elpusztítani. Talán jobban, mint azokat, kik a királyság ellen egy seregként küzdenek…

Széles bőröve a nadrágját fogta derekán, s bal oldalán a hosszú vadásztőre függött; ez utóbbi szintén nagyot csörrent, ahogy leült az asztal melletti padra.

A megkopott, keményre gyalult és durva fából készített asztalfőnél ülő idős férfi letörölte ősz bajszáról a reggelije maradékát, majd ráncos, de erős kezével megemelve fakupáját kiürítette annak tartalmát. A vörös színű bor egy része végigcsöpögött állán, majd mellkasán; koszos és valaha fehér ingjére felvett hímzett bőrmellénye még fényesebbé vált a borban megérett cukortól. Széles orra két hatalmas barna szemét választotta el; szintén ősz szemöldöke felett annyi árok húzott vonalat, mintha sűrű hajvillával vágták volna homlokon az öreget. Deres haja még kora ellenére is dús maradt; két fonásban futott hátra, hogy aztán ott egy fából készült csattal legyen a férfi tarkójára fogva.

A másik oldalon az idős asszony felállt és amint rábólintott a ház ura, összeszedte az edényeket és elindult egy másik asztal felé, ahol egy fateknő várta a koszos tálat. Fején fekete fejkendő volt megkötve; szomorú szemei fiatalosan vadul, s mégis szerényen pislogtak kifelé megfáradt és mindig sírásra álló szájú arcából. Kis orra alatt vékony szája remegett, állán egy halvány szőrcsomó mutatta meg, hogy kora már ezt is megengedheti a világ felé. Szürke ingére egy kicsi szőrmemellényt vett fel, alul pedig egy bő és foltos, barna, virágmintás szoknyát húzott, azon pedig egy hímzett kötény fogta fel a ráfröccsenő konyhai dolgokat. Vékony lábain fapapucs kopogott, ahogy oda-vissza lépkedett a két bútor között.

A fiatal férfi, amint odaért hozzá, hogy elvigye az előtte lévő még félig lévő tányért, megfogta a remegő kezet.

– Bocsássa meg nekem, La Tiia, hogy hagytam kihűlni az ételét – szólalt meg, és bűnbánó arcot vágott.

– Nem az étel tehet róla, Medardo fiam, hogy nem voltál éhes – felelte az idős asszony. – Dobjam még a parázsra?

– Emlékszem apádra – kezdte az idős férfi. – Sen Samodaa is ilyen volt. Mindig előbb ütött, aztán gondolkodott.

– Ó, El Tíío… – sóhajtott fel a fiatalabb, s egy pillanatra a visszafogott méregtől kidudorodtak heges nyakán az erek. – Én bizony azóta is inkább csak ütnék. Mindaddig, amíg megbosszulom atyám halálát, vagy amíg ki nem derítem, hogy hová hurcolták Matro fivérem.

– Mit érnél vele? Ha a tenger nem vet partra, s a bátyád már valószínűleg halott… Neked sem sokon múlt. Megmondta a szerzetes, hogy várd meg, míg ő jön, és megmutatja utad az igazságtételhez.

– Lehet, s annak már több hónapja. De ha annak idején nem hagyom, hogy atyám maga vigye el kardját Robert királyunk hívó szavára, most talán mindenki élhetne. Ő is, édesanyám is,… meg Aralla,… no, meg a bátyó, kiről azt sem tudjuk, hogy él vagy meghalt… – felelte halkabban, és szemébe könny gyűlt.

A tálat eltolva magától felállt ismét a harcos, majd odalépve a kemencéhez a tűzbe bámult. A kis rácson keresztül belelátott a vöröses-sárgás lángokba, a parázsba, ami őbenne is égett.

Két nyárral ezelőtt egy reggel érkezett a királyi hírvivő:

– Harcba mindenki, aki kardot bír fogni, s harcba az is, ki csak botot képes ragadni magához! A haza veszélyben!

A házuk közel volt adélnyugati határhoz. Nem sokkal korábban hallották, hogy a nyugatra lévő, szomszédos Estrenó királyságban elszabadult a pokol, és aki megdöntötte az uralmat és megölte a jó és bölcs királyt, most töménytelen emberrel – köztük tengernyi idegen zsoldossal délről – idefelé tart. Célja, hogy igába hajtsa az egész földrészt, benne az összes királysággal. Élővel s holttal…

Mire kettőt számolhatott volna, ő, bátyja és édesapja már egy seregben vonult nem messze a déli határtól nyugatra (egy rögtönzött bekerítő hadművelet sikere reményében), s mindenkit, aki fontos volt hármójuknak, otthon kellett hagyni. Asszonyt, ki felnevelte s leányt, aki nemrég lopta el szívét.

Kérte atyját, hogy maradjon odahaza, védje az otthont és szeretteiket; adja át testvérének vagy neki ősi fegyverüket, majd ők küzdenek mindannyiójukért és képviselik családjukat, harcolnak a hazáért.

A három és fél láb hosszú, háromujjnyi széles acélpengének (mit atyja viselt oldalán) a közepén végigfutó vércsatornája a kard kétharmadáig ért. A keresztvas vörösre festett és szépen megmunkált skorpiót ábrázolt; feje ráolvadt a pengére, s két ollóban végződő csápja enyhén leírt görbülettel volt képes felfogni azokat a lecsúszó idegen csapásokat, melyek a fegyvert tartó kezet vették célba. A köztudottan veszélyes állat testének gyűrűi alkották magát a kézbe vett szabálytalan formájú hengert; a fekete bőrrel bevont részen vörös acélkarikák fogták körbe a keménnyé kopott markolatot. A kardgomb a magára ráforduló tövis volt, melynek hegye önmagába futott vissza. S ez a tövis képezte a penge vésztartalékát: egy csavarással kihúzható vékony, s jó egyarasznyi tőrt.

Ám édesapja szeme csillogott, s emlékezve nem egy korábbi harci tettére maga is elindult otthonról.

– Ha hí a király, nekem is mennem kell! Egykori őseink éppen az estrenók földjéről származnak, hát nem tűrhetjük, hogy szülőföldünk tisztességét a sárba tiporják. – felelte, és mire fivérével már kivezették saját lovaikat az istállóból, az idősebb Samodaa megtisztított és elrakott fegyverzetét felvéve már ott várta őket a kapuban a felszerelt ménje hátán.

Számtalan csatában harcoltak ők (megannyi táborban éltek meg várakozással teli időket; ettek és ittak kiosztott fejadagokból; hallhatták társaik tivornyáit; hallhatták káromkodásaikat vagy a számukra érkezett szajhák nyögéseit; érezhették a mosdatlan ember és a latrinák szagát) és rajtuk kívül még sokan, mire eljött a tél; nem térhettek haza, hogy megtudják azt, amit aztán a következő tavasszal egy kóbor lovastól hallhattak: otthonuk leégett, romhalmazzá vált. A gyönyörű szőlők, a fűszerszagú konyhakert, a gyümölcsösök odavesztek, a szántók letiportattak, s kiket odahagytak (köztük kevés jobbágyaikkal, kik inkább saját földjeiken dolgoztak), megbecstelenítve és temetetlen csipkedték szét a varjak.

Nem tudtak mit tenni. A királyi parancs nem engedte őket haza, s egy soron következő csatában – délnyugaton a Hozomány-tenger partján –, ahol jóval nagyobb volt az ellenség, mint az ő seregük, egy védekezés előtt megállt az idő. Apja a családi karddal, amit generációk óta apa adott tovább fiának, s egykor ősük kapott a királytól, elterült egy lóról érkező dárda hegyétől.

Az idősebb harcos szemei üvegessé váltak, majd amikor száján kibuggyant vére, mellkasán a dárda hegye, tekintetével a nem messze küzdő ifjabbik vérét kereste. Amikor meglátta a homályba vesző és két buzogánnyal küzdő ifjút, csak egy utolsó kiáltásból hörgéssé váló hangot adott, majd felé nyújtotta a pengét.

– La Dela Samodaa Scorpíana! A bátyád… Matro…

Aztán elterült és a fegyver kiesett kezéből. Ellenfele bronzfényű mellvértjén (a bal részen kidomborodó fekete lófej közelében) a korábban ráfröccsenő vérfoltok mellett lomhán megcsillant a nap, ahogy maga is megállt egy pillanatra. A fején viselt, a földrészen szokatlan, feketebőrű arcát nem védő sisakja alól vad és vakítóan világító szemeibe csorgott verejtéke, amit páncélkesztyűje miatt az alkarján végigfutó bőrcsíkkal törölt le. Csak elmosolyodott, majd lerázta a halott vérét fegyvere hegyéről, és a nyeregből lehajolva felvette a nemes pengét.

A düh és a keserűség olyan lendülettel vágta hátba a fiatal harcost, hogy az helyből ugrott át saját ménjéről a nyeregben ülőre, és onnan döntötte ki őt a ló hátáról.

A földre érkezés olyan erővel történt, hogy a gyilkos harcos sisakja lerepült és elgurulva állapodott meg egy valamivel arrébb lévő hulla lábánál, saját dárdája eltört, és csak a nyele maradt kezében. A korábban felvett kard ekkorra már a fiú kezében volt, s úgy sújtott bele a keresztvas élével a néger katona arcába, hogy annak leszakadt bal füle; forró vére beterítette grimaszba torzuló arcát. Azt, amit az elvakult másik még egy pillanatig látott, aztán egy ütést érzett a fején, egy éles fájdalmat a nyakán, majd elrabolta a támadástól a sötétség.

A következő kép mégsem a halál békés nyugalma volt számára, hanem az, ahogy kezek ragadják meg és megemelve feldobják egy szekérre. Orrába egy pillanatra iszonyú bűz áradt, majd visszatért fejébe és nyakába az elviselhetetlen fájdalom. Nyúlt volna, hogy érintésével tompítsa a homályt okozó érzést, de karjai bénultan maradtak. Ahogy ráeszmélt, hogy felpakolták egy hullákat összegyűjtő kocsira a többi tetem tetejére, gyomra is ellene fordult. Hányni nem tudott, de tompán csorgott ki száján valami, ami aztán végigfolyva arcán lecsöpögött az alatta fekvőre.

„Már majdnem hulla vagyok, s mégsem. Élve temetnek el vagy égetnek el, de mi is ez ahhoz, hogy senkim nincs már ezen a földön? De talán Matro bátyám megbosszulja atyánk és az én életem…” – gondolta, amikor ösztönösen kinyitotta egy kicsit szemét.

S ekkor azt látta, hogy a szekér korlátjának magasságába ér egy bekötözött fej, ami tudatta vele: nem mehetsz atyádék után, mert neked itt még feladatod van!

A bekötött férfi az a harcos volt, akivel éppen küzdött, mikor a csapások érték. Fél fejét a koszos vászoncsíkok ugyan elfedték, de a sebes arcból és a kutató, diadalmas tekintetéből megismerte a másikat; apja gyilkosát. S az arc, amit egy szokatlanul vékony orr, egy pár vastag szemöldök és a hozzá tartozó fekete szemek, meg a széles száj alkotott, beleégett elméjébe…

Csupán egyetlen dolog miatt érezte, hogy bármilyen béna is teste, bármilyen tehetetlenség is fogja most őt a véres és egyéb nedvektől bűzös tetemekhez: a feketebőrű, idegen lovas egy csoport fogolyra mutatott, és rekedt hangon kiabált.

– A hullákat hagyjátok ezeknek a szenteskedő csuhásoknak! Ne unatkozzanak haláluk előtt. Aztán hajtsátok a foglyokat a raboszlophoz! Lesz mivel megtölteni délen a vérvermet belőlük! Ez Kalidah akarata!

Ekkor vette észre homályosan, hogy fivére ott áll több sebből vérezve társaival a csoport szélén. Arca eltorzulva veszik a ködbe tekintetével, végtagjain megannyi nehéz szemből álló láncokkal van megbéklyózva a körülötte állókhoz.

Aztán a fájdalom ismét elragadta a jelenéből, majd amikor megint magához tért, egy idős szerzetes nézte az arcát. Az ősz hajú ember pupillái kitágultak, majd először megijedt, ahogy látta, hogy élettel telik meg az addig üveges tekintete.

– A Mindenek Atyja! – kiáltott fel amaz, majd kezét a homlokához emelte és felnézett ráncoktól ölelt, sötét szemeivel az ég felé. – Te élsz!

A sebesült férfi arcizma megrándult, s bármennyire is szerette volna még tágabbra tárni szemhéjait, vagy hanggal jelezni, hogy: „Igen, de minek?”, csak egy halk nyögés hagyta el száját. Aztán megint körbefogta az éjszaka.

Homályba veszett látásából az élet, amiben lemondó pillantások vették körül, majd ismét kezek emelték fel. Fájdalom járta át testét, de ez néha annyira magával rántotta, hogy valami édes és fekete ködbe vonta a világot. Pillanatok teltek el (vagy akár órák, napok is), s a semmi erősödött. Majd megint a bűz, megint a hányinger.

Orrába sós nedvesség szaga áradt szét, kezén érezte a hideg víz csípő érintését; teste a ráfröccsenő hullámoktól teljesen átázott és rázta a hideg. Egy tetemekkel teli tutajon ringatózott, ahogy az vitte volna magával a tenger békés hullámsírjába.

„Menni, emelni kell…, el innen…, a halál kapuja nem nyílhat még ki…, vissza kell mennem…” – gondolta, és utolsó lehelletével megmozdult.

Aztán körülvette a víz, a lebegés. Csengtek a csörgők, búgtak a dudák, sípolt a világ vele, miközben érezte, hogy süllyed egyre lejjebb a mélységbe. Már robbant volna a tüdeje a levegő nélkül, mikor erős marok fogta meg a haját, és kiszakította a sós ölelésből.

– Bárki is légy barátom, érzem, hogy pislákol még benned az élet. Jöjj hát vissza, még ha ahová tartottál, az a menny lett volna, ez meg itt a pokol!

– Őőő…, khhhh…, Bringe…, uram…, fivérem…, Kalidah…

Aztán minden elsötétült…

1. A Tű-monostor

A fekete, vászonruhát viselő férfi vékony ujjaival megkapaszkodott a derekáig érő, szürke kövekből felhúzott falon, és a mellette álló, csúcsosra metszett fák között a kék égen futó bárányfelhőkre és azokon túlra meredt. A tőle nem sokkal távolabb emelkedő hegyek némelyike tetején csillogott a fehérség; csipkésen folyt bele a havas lejtőkbe a szürke, majd kékké és mélyzölddé váló fenyvesek szőnyege. Alattuk gyűrűzve emelkedtek ki a tölgyből álló, fodros szoknyákhoz hasonló csúcsok, amiket aztán hol hegyi legelők, hol cserjések, hol meg köves lejtők határoltak. A közelben terülő mezőhöz kétoldalt megművelt földek tartoztak, melyeken az érni készülő kalászok és más ember által termesztett növények élvezhették a fentről érkező nap sugarait. Valamivel arrébb egy szekérrúdnyi széles patak is csobogott néhány szikla között, majd megkerülve a völgy déli részét eltűnt egy másik erdő mélyében, hogy aztán hamarosan elérje a Hozomány-tengert.

Az itt uralkodó éghajlat annak ellenére sem volt forró, hogy a környék valamennyire belelógott a tengerbe. Itt még a hegyekből letörő pára és gyakori eső miatt sokkal zöldebbnek tűnt a táj, mint egy félórányira délre. Ott már több volt a természet színében a sárga és a vörös; gyakoribbak voltak a barnás és lilás sziklák és kőzuhatagok. Ezeken pedig sivárabbá vált a fű is, s amíg itt az árnyékokat dús lombú bokrok és magasra törő fák adták, ott a megritkult, tüskés társaik, a babércserjék és a ritkásabb pálmaligetek hajlonghattak a kissé sós szélben.

A férfi karcsú és meggörnyedt testét néha megrázta egy elfojtott köhögés, ilyenkor egy parányi szövetzsákocskát tartott kissé lila szájához, hogy a roham hamarabb múljon. Az amúgy fehér és csontos arcát ekkor pír öntötte el, majd aztán ahogy múlt a hegyekről is visszaverődő hangja, igyekezett mélyeket lélegezni mind a légzést segítő tengeri sókkal és mentával töltött tasakból, mind a friss és tiszta hegyi levegőből.

Miközben a segítséget nyújtó zsákocskát visszarejtette enyhén gyűrött csuhája redői mellett induló bő ujjrészébe, megigazította a derekán himbálódzó, kopott és szürke kordáját.

Jó ideig csak bámult fiatalosan vastag szemöldöke alól, és ahogy tekintete elkalandozott a környező tájon, elméje sem maradt mellette. A közeli múlt megannyi történése elszomorította; a világot körülvette a szörnyű pusztulás, a királyság nyugati és délnyugati részéből érkező híreket tápláló háború megállíthatatlannak tűnő folyama. Az a jelen, ami egykori lakhelyéről idehozta őt és néhány szerzetestársát a nyugati határon elterülő Vörösbérc tartományában lévő Gallantír kolostorból.

Az a hely sok-sok éven át képes volt ellenállni a kornak; ha bárki is támadta a királyságot, őket ott nem érte bántódás. Sem érték, sem hatalom nem élt az ottani falak között, csak ők. Egyszerű életet élő, szerényen és segítőn tevékenykedő Triannita-szerzetesek tették ott napi dolgaikat. Munkálkodtak, segítettek, gyógyítottak, másolták az énekeskönyveket és a Szent Szavakat mindaddig, amíg egy estrenókat is letámadó, déli zsoldos csapat oda nem tévedt egy portya során, és le nem rombolta az addig békés helyet. A falakat ledöntötték, az épületek többségét felgyújtották, majd aki nem indult útnak nem éppen barátságos unszolásukra, azt könyörtelen legyilkolták.

Tommen Bringe testvér utolsóként hagyta el a kolostort, s még akkor is társai életéért könyörgött:

„– Eme hely nem árt senkinek, ez a tér a Mindenek Atyja híveinek otthona. Nincs itt számotokra sem érték, sem ellenség.”

De az elvakult és a bortól félig részeg harcosok csak artikulálatlanul ordítozták, hogy aki ott él, az talpnyalója Robert királynak; szentfazekak csoportjában mindig van árulkodó…

Gyalogszerrel indultak útnak a túlélők. Egy-egy szentírást tudtak csak magukhoz venni; sem élelmet, sem a hátasul szolgáló szamaraikat nem hozhatták ki a hegyek lábainál megmaradt romok közül.

Tommen és három testvér délnek vette az irányt, s a Hozomány-tengertől nem messze elterülő „U” alakú völgy északi szélén lévő Tű-monostorban kaptak menedéket.

A helyet addig nyolc csuhás lakta. Egykor még a nagyon régen élt Karthiagos remete és néhány a közeli faluban élő egyszerű ember építette, hogy a világtól elvonultan és mégis a közelben lehessen az Úrnak szólni és szükség esetén a rászorulókat segíteni. Aztán a remete megöregedett, de azért, hogy ne tűnjön el a közel száz láb magas és hegyes sziklára épült szent hely, messzi északról Trianniták jöttek; kibővítették a szinte megközelíthetetlen és addig csak a falba erősített létrákon elérhető parányi házikót. A soknak nem mondható, de szorgalmas kezek munkához láttak. Lépcsőket véstek a kemény sziklába (a síktól a bejárati kapuig pontosan kétszázötvenhárom fokot kellett megtennie annak, aki célul tűzte ki a felmenetelt), egy év alatt felépítettek egy közös imahelyet, egy étkezőt, elegendő cellát maguknak, egy szobát arra az esetre, ha valamelyikük ápolásra szorulna, és megkezdték a két tömzsi torony építését is. Az egyik alacsonyabb volt; itt kapott helyet a másolóterem – amiben idővel polcok roskadoztak a másolt könyvek és tekercsek alatt –, a második szinten pedig egy gyógyfüves szoba és néhány újabb cella az esetleges érkezők részére. A másik tornyot igazából be sem tudták fejezni. Magasra törő csúcsot terveztek meg papírosokon, ahonnan a tetejére kigondolt harang hangját vihette volna a szél; hadd hirdesse mindennap a teendők sorát, az igét, a békét. A főfalak felszentelése után hatalmas égi háború támadt, és nemcsak a viharos szél, hanem egy ördögi villámsújtás is gondoskodott arról, hogy a kövek úgy hulljanak alá a mélységbe, mint a fellegekből érkező, jeges és szúrós esőcseppek. S bármilyen furcsa is volt, sem másban nem lett kár, sem a mellette lévő tetőn nem keletkezett tűz, ami elterjedhetett volna odafenn. Ezt jelként vették a testvérek.

„Légy közel hozzám, de ne akard uralni az egek mezeit, miként a sasok teszik. Légy ember a földön, hogy vethess, arathass, élvezd az erdők árnyékos hűvösét, a csobogó vizek szomjoltó édesét, és hagyd meg a madaraknak azt, mit nékik szánt létük…” – szóltak a sorok a zöld kötésű szentírásban.

A romokat másnap és az azt követő héten eltakarítva kicsiny ligetet alakítottak ki a helyére.

Onnantól kezdve kőpárkányt vontak a sziklák széléig, s amellett, hogy feltöltötték a völgyből felhozott erdei földdel, a szélére nagy hordókba gazdag lombú tujákat, törpefenyőket és málnát meg törpeszőlőt ültettek. (S mivel maga a monostor amúgy sem terülhetett el nagy helyen, valamint nem volt mód kerengő kialakítására, a mesterséges fa és bokorsor épp egyjárásnyi szélességben adta magát, hogy legyen hol elmélkedni az elmélkedő séta alatt is.)

A talajt hamarosan benőtte a fű, s így az a része a monostor parányi szegletének olyan lett, ahova bárki elvonulhatott elcsendesedni. Mialatt akár járta a köröket vagy álldogált, nézhette a magaslatot körülvevő hófödte ormokat vagy éppen a délre elterülő völgyet. Ez a tenyérnyi rész jó térnek bizonyult egy-egy beszélgetésére, egy elvonultabb társalgásra az Úrral vagy magára a kert ápolására is.

S hogy mégse maradjon harang nélkül a monostor, a völgyi falu (amit Siskratnak neveztek), a kölcsönös segítés és tisztelet jeléül beolvasztatta két gazdája ekevasát; öntettek egy emberfejnyi harangocskát az őket tanítók és gyógyítók részére.

Siskratot még nem érte el a háború, de az itt élők mindennap úgy keltek és feküdtek le apró és vályogból épített házaik szűk szobáiban, hogy érezték: bármikor érkezhet egy lovascsapat, ami csak pusztulást hoz majd fejükre. Bíztak ugyan Robert királyban, de az utóbbi időkben egyre több hír jött a szaporodó kudarcokról, a megtépázott királyi seregről és a nagyobb veszteségeket elkerülő visszavonulásokról. Nem maradt más reményük, mind a fiaikba vetett hit, kiket elszólított a toborzás – remélve, hogy még élnek és békével az ajkukon, épségben érkeznek majd vissza –, meg az imák, mit az Úrhoz hadartak el naponta akár többször is. Imák, amit hangosan, vagy éppen magukban mondtak az itthonmaradt asszonyok, leányok, öregek és gyermekek. Meg a Trianniták, akik akár nekik, akár a falusiaknak volt rá szükségük, leereszkedtek a monostorból, hogy erősítsék a reményt.

Tommen testvér rövid, barna hajába beletúrt a hegyi szél, ahogy kinyitotta eres és vékony szemhéját; visszatért a jelenbe, és a havas csúcsok felől tekintetét a Siskrattól érkező embercsoportra vetette.

A kicsiny társaság egy kétkerekű kordéval közeledett, amit egy hamvas-szürke szamár húzott maga után. A patás vaskos lábait lassan emelgette, apró szemei feketén csillogtak a napfényben. Az állat bambán bámult előre, de az időnként az őt bántó legyeket olyan méltósággal hajtotta el a feje megrázásával és farka csapkodásával, hogy szinte azt érezhette a kocsi hajtója: még ez az állat is arra figyel, nehogy kiessen a majdnem sima, rázkódásmentes szállítás üteméből.

A megvasalt kerekek lassan és halkan nyikorogva forogtak; az enyhén emelkedő út kövei aprókat pattogva gurultak odébb a durván összerakott, s mégis sokat használt szállítóeszköz alól. A nem nagy hátsórész száraz szalmával volt kibélelve, s a közepén egy félig letakart ember eszméletlen teste feküdt.

Az elöl haladó, idősebb férfi lazán vezette az állatot, s a napfény elől nagyokat pislogva figyelt fel a monostor teteje felé. Egyik társa fent ült a kordén, és többször megérintette a fekvő alakot. Annak fején és nyakán kissé koszos gyolcskötés volt, s jókora vérfolt mutatta: az alatta lévő seb igen nagy, és frissen szivárog.

Az oldalt lépkedő másik ember félkézzel a jármű oldalát fogta, a másikkal izzadó homlokát törölgette. Kissé reszkető kezével hátrasimította viszonylag hosszabb, őszes haját, majd köhintett egyet.

Mindannyiukon egyszerű vászonruha volt. Bő szárú nadrág, homokszínű és bő újjú ing, ami a mellrészen szinte látni engedte az alatta feszülő, izmos felsőtestet. Lábukon nem volt sem saru, sem más lábbeli; mezítelen talpuk a kavicsos úton olyan könnyedén tapodta a port és a néhol nem apró sziklákat, mintha sima talajon jártak volna.

Ahogy odaértek a feljárat elején induló lépcsősorhoz, zavartan megálltak és egymás közt mormogva szinte együtt néztek fel.

A szerzetes szeme végigsiklott a monostor parányi udvarán; társai közül, akik nem indultak reggel az erdőbe bogyókért és húsért, most mind vagy imákat mormoltak celláikban, vagy itteni dolgaikkal voltak elfoglalva a kőépületek hűvösében. Tommen testvér ezért aztán kissé kintebb hajolt, hogy láthasssák: észlelte az érkezést. Kezeivel intett is egyet, majd halkan, de jól hallhatóan köszönt a csapat felé.

– A Mindenek Atyja hozott benneteket!

– Köszöntünk, testvérünk! – szólt a kordé elején álló, és levette fejéről vékony és fekete fejfedőjét. – Segítségedre szorulunk ismét.

– Az Úr keze legyen az enyém.

– Simon fivérünk fogta ki ezt az embert egy órája a vízből, s ugyan talán haldoklik, de sebei ellenére a nevedet suttogta ez a szerencsétlen.

– Ha a falu gyógyítója nem bírt vele, biztos nagy a baj. Mindjárt szólok Carpatus testvéremnek, meg társainknak, és felhúzzuk az emelővel, kiről beszélsz.

A kordé körül állók nem szóltak többet, csak egymásra néztek, és a szamárral odafordították a kocsit a lépcső mellett függőlegesen emelkedő sziklafalhoz.

***

A fiatal férfi mozdulatlan feküdt a hűvös teremben. Teste verejtékben úszott, fekete és kissé hullámos haja lucskosan tapadt feje azon részéhez, ahol a korábban rárakott kötés engedte látni, s ahol a fiatal szerzetes nem vágta le.

A szemei időnként megmozdultak szemhéjai alatt, szája még annak ellenére is cserepes és száraz volt, hogy az őt ápoló mindent elkövetett, hogy benedvesítse azt. Arcát, amit jól láthatóan megbarnított a nap, egy nedves ruhadarabbal megtörölgette, majd megtapogatta kezével a kötést a nyakán. Aztán végigsimította a mellkasának a felső részét fedő gyolcsokat is; ellenőrizte, hogy a férfi felkarja elég szorosan van-e odakötve az oldalához.

– Mit gondolsz, Carpatus testvér, a nyolc napja elkezdett kezelés elég lesz? – kérdezte Tommen, és odafordult a mellette álló másik szerzeteshez.

Amaz, kinek idős kora ellenére szinte ráncmentes arcán jól látszottak a bizonytalanság jelei, csak megrázta fejét.

A szintén fekete csuhában mellette álldogáló ember nagy és kerek szemeivel előbb rá, majd az előttük fekvőre nézett. Rövid, ősz hajából már nem sok maradt meg; széles orra és nagy fülei kissé mogorva, de mégis mulatságos arcot adtak a szerzetesnek. Enyhén görbe háttal állt Tommen mellett, majd amikor sokat használt sarujával kicsit arrébbcsoszogott, hogy végignézze a terem oldalán lévő asztalon álló edényeket és üvegcséket, kis matatás után visszafordult.

– Te és testvéreink mindent megtettetek, mit ember megtehet. Innentől Urunk és a hit kell, hogy segítsen.

– Igen, és persze mindenki szorgos imái is. Egykor egy testvérünk oldalát kellett megvarrnom görbe tűimmel és egyetlen lovunk sörényéből készített cérnával, de izmot sosem erősítettem még így, mégha kis részről is van szó. A vérzés erős volt. Ahogy megpiszkáltam a nyakán a nagy sebet, mielőtt megégettem volna, éreztem: erre szükség lesz.

– De két nappal utána már nem vérzett, s nem lett gennyes, így talán a farkasalma és a bodzakenőcs már hat.

– Igen. A sebszélek is tartanak. A láza ugyan még tombol, de a borogatás és a gyógyítószegfű használata óta a légzése is simább lett – felelt Tommen és sóhajtott egyet.

– Talán éppen az volt a szerencséje, hogy a sós tengervíz kiáztatta a sebét. De sok vért veszített – szólt egy kis idő után újra Carpatus.

– Ezért maradt tiszta a vágás. De erősítenie kell majd magát, ha felébred.

– S a csontja?

– Szerencséjére ájult volt, mikor visszanyomtam a két végét. Az izmok és a szoros kötés segít, hogy jól összeforrjon. Aztán, ha majd már képes lesz inni, meg enni, őrölt tojáshéjat kell egyen.

A két testvér nem szólt többet. Carpatus magára hagyta Tomment és az idegen férfit a teremben; itt volt az ideje, hogy munkájával ő is szerzetestársait segítse estig, mikor majd vacsorájuk után a közös imákkal az Úrhoz is szólnak.

A kintről az apró ablaknyíláson betörő meleg egy lépéssel a lyuktól már nem volt érezhető. A hűvösséget megőrizték a falak, melyeket a kövek közti hézagok ezerfelé futó hálója mintázott meg. A beteg alatti vászonlepedő ugyan nemrég lett cserélve, mégis vizes és forró volt a rajta fekvőtől.

Tommen csak megrázta ismét a fejét, és ellépve a jól érezhetően lángoló testtől, mély lélegzetet vett a kintről betörő huzatból.

A korábban gyakran fellépő légszomja most, hogy ápolta a beteget, még annak ellenére sem jelentkezett, hogy itt bent eléggé elhasznált volt már a levegő. A gyerekkorától őt bántó betegség, ami ellen megannyi küzdelmet vívott, s hol egy gyógyfüves zsákocska, hol a levegőváltozás segített csak, most valamiért nyugtát hagyta.

Újra a fényhez lépett, és ugyan az ablakocska csak az orra magasságában kezdődött, kinézett rajta. A vékony nyílás szemének az utat egészen a környező hegyekig engedte, de szellemének azon túlra is; gondolatai, mint a tiszta levegőben a sas, szárnyalhattak.

Nyugtalanította a tudat, hogy itt van egy ember, kinek életéért küzdenek, s hiába mondták, hogy az ő nevét suttogta, mégsem ismeri, mégsem tudja, hogy ki is ő. Valahonnan idesodródott a tengeren, s már az is csoda, hogy él. Arról nem is beszélve, hogy több ideje lehetett vízen, mert látszott a sebén és a bőrén, hogy nem aznap került a tengerre, amikor kifogta a falusi halász.

„S ha nem ő lenne az, kinek a nevét mondta ez az idegen?”

A sebesült férfi egy hirtelen pillanatban felnyögött, majd egy hosszasat sóhajtott. Tommen testvér odalépett, hogy lássa mit ad a jelen, de nem volt folytatás. A történés már eddig is többször megismétlődött, s csak azt mutatta, hogy a beteg test küzd a belső kór ellen.

„Ki lehetsz vajon, s ha nem az én nevem nyökögted, akkor öcsémét vagy esetleg apámét?” – gondolkodott tovább, ahogy az ápoltja ismét a mozdulatlanságba és a pihentető, gyógyító alvásba zuhant.

Tudta, hogy egész családja kivette a részét a háborúból. Apja, Leon Bringe ugyan már nem volt fiatal, de mint a Trianniták mozgó kapitánya komoly csapatokat vezetett egy-egy Estrenó lázadó vagy zsoldos betörés ellen. Gyakran maga vitte az előre vezényelt csoportokat a középső ráütésben, s ha valaki megpróbálta lebeszélni, hogy „Engedd, Sir Bringe kapitány, lovagjaid…”, ő csak mosolygott, s annyit válaszolt:

„– Ha én odavesznék, belőletek még lehet kapitány a helyemre.”

Ha meg éppen nem egy ütközetben küzdöttek, akkor vonultak vagy toborozták az utánpótlást. Ilyenkor ő maga beszélt azokkal, kikkel aztán együtt ugratott a királyság ellenségeire. Ez olyan lelkesítő volt mindig, hogy az idősebb férfiaktól a sihederekig mindenki kardot vagy lándzsát, buzogányt akart ragadni, hogy kapitánya mellett küzdjön. Ez is lehetett oka annak, hogy a fekvő férfi a nevet suttogta.

Aztán ott volt még a család legfiatalabbja: Sir Etele Bringe. Öccse, mint rajta kívül a korábbi felmenői is, Triannita lovagként szolgálta királyát s minden rászorulót. Ahogy az esküben is szólt, minden elesettet, gyengét, nőt és gyereket. Hátukon a lovagok legjellemzőbb ruhadarabja, a fekete köpeny, minek bal vállán ott fehérlett a fehér, háromágú, „Y” alakú és duplaszáras kereszt. Az a jel, ami nemcsak magába foglalta a Szent Szavak hat törvényét, hanem egyet jelentett az egykor megalakult renddel és annak tisztaságát követő lovagokkal és szerzetesekkel.

A testvér is páncélt öltött a csatákban, s az utóbbi időben már ő maga is emberekért volt felelős a királyi sereg egyes csapataiban. Az ő neve is visszhangozhatott a láztól gyötört ember szájából.

Tommen ismét megtörölte a fiatal férfi homlokát, majd visszatéve a ruhadarabot a vízzel teli cserépedénybe, két ujját annak a nyakán futó kötésre rakta. A hüvelykujjával megsimította a seb feletti kicsi párnácskát – mit korábban átitattak erősítő kenőcsökkel –, a mutatóujját pedig belefúrta a vászoncsíkok közé a másik oldalon.

– Talán fogsz tudni pihenni barátom. A sebbel ellentétes oldal már nem lüktet, szíved verése mellkasodban már nem oly gyors – szólt halkan, s mivel tudta, hogy a másik nem fog felelni, hagyta, hogy a kérdő gondolatai ismét elragadják egy kissé a jelenből.

Apja öccse volt még, ki a családi nevet viselve felmerült benne, mint olyan, akiről beszélhetett a most alvó. Sir Benjamin kapitány, aki ugyan maga is Triannita volt, s mégis máshonnan ismerték a nevét – a tengerről –, ugyancsak szóba jöhetett a sorban. A múltban (mint egy több evezősoros hajó kapitánya, olyan tengerész, kinek nevéhez nem egy ütközet megnyerése tartozott; tartományi úr, aki szinte odahaza sincs, s mégis szépen élik a jobbágyai a munkával teli napjaikat; a királyság legfiatalabb Triannitává felszenteltje, akit nem más, mint maga Robert király ütött lovaggá), a Pelveth Királyság saját fiává fogadta. Egykor maga Benjamin Bringe volt az, ki a királyság ellen lázadó vezért (a király mostohabátyját) legyőzve egy csatában véget vetett egy véres felkelésnek. Pedig akkor még alig múlt tizenéves…

Azóta sorsa a tengerre vezette, s ott küzdött – ha éppen az kellett –, vagy szolgálta más módon az országot.

„ Igen, talán éppen ő az, akiről szó lehet. Ez a férfi a tengerről vetődött ide, s a nagybátyám is ott küzd most az estrenók és támogatóik ellen. Csak én vagyok az, kinek a hit és az Úr szava a fegyverem.” – futkostak a gondolatai, miközben felnézett a mennyezetre, és kezét a homlokához emelve jelezte a Mindenek Atyjának a tiszteletet.

Amikor fiatalon ráeszmélt ő és édesapja, hogy tüdőbetegsége okán nem viheti a családi vonalat tovább mint lovag, azért, hogy mégis szolgálja a rendet, beállt szerzetesnek. Így másképp adhatott és védhetett, de mégis családjához híven Triannitaként.

Tommen végigtekintett az ispotálytermen, amiben alig volt bútor. A betegágyon kívül egy asztal állt a fekvőhely melletti sarokban – amin a sok gyógyításhoz kellő dolgok várták sorsukat –, s egy másik, ami az egyetlen ablak mellett és alatt szolgálhatta a bentlévőket. Alatta két apró és durván ácsolt zsámoly pihent, a tetején egy nyitott Szent Szavak ásítozott.

A testvér odatette kezét ismét a beteg homlokára, majd letelepedett a szentírás fölé. Mielőtt szemei megkezdték volna az olvasást, a bejárati ajtó felett felszegelt pajzsra emelte tekintetét; a fekete alapon álló Triannita kereszt jelezte: „Meríts erőt és választ a sorokból!”

Pillanatokig lapozgatott remegő kezével, majd megállva egy oldalon olvasni kezdett.

„ Lakék vala egy idős testvér a hegyen, s annak lőn több novíciánusa. S ez a testvér pedig érté a növények s fák minden titkát, s használja is ezt gyógyításra és mindenre, mi szemnek s szájnak s természetnek szép és jó vala.

Egy nap érkezék hozzá a faluból egy új, fiatal novicíánus, s az látja, hogy az idős ember háza kertjében a rózsák mellett apró fákat nevel. Az pedig nagyon tetszett neki, s azért, hogy ő is tudjon otthonában ezen szép és apró fákból, hazafelé a tanítás után levága egy bokor oldalát és azt hazavivé. Otthon pedig beleraká egy edénybe, majd olyanná faragá, mint amit az idős testvérnél látott.

A következő napokban a kicsi és a nagy bokor is elszáradt.

A novíciánus pedig elmondá a testvérnek, hogy mit tett, és az pedig megróvá őt ezért. Meghagyá neki, hogy menjen el az idős bokorhoz, locsolja meg, adjon neki új földet, mondjon el érte bűnbánatot, s ezek után menjék vissza hozzá. A fiatal pedig megtevé mit kért tőle a szerzetes, és nagyon elszégyellte magát.

S mikoron visszatért hozzá, kérdezé őt:

Hogyan lehetne nekem is ilyen apró és szép fám?

Amaz pedig adék neki két edényt és egy mondatot válaszul.

Az egyik edényben egy apró fa virágoza, s ez mosolyt csalt a novíciánus arcára. A másikban néhány apró és sima karó ágaskoda az ég felé, melyeken nem volt semmi.

Ez pedig az idős szerzetes arcára csala mosolyt.

S mikor kiengedé a kertje kapuján a fiatalt az idős, s útjára bocsájtja őt, megszólala:

Sose szaladj, mert orra fogsz esni.

A fiatal testvér, mikoron hazaért, még nem érté a szavakat, de amikoron kis idő után látá, hogy a kész fácska apró virágokat hoza, s a sima ágacskák pedig bimbókat eresztének, már igen.

Ha bármit, mi életedben kérdés, vagy a sors útja, vagy legyen az idő vagy bármi más, ne akarj elébe menni gyorsabb menettel. Minden, mi életünkben vala, annak a sors adja meg létét, s a sorsnak saját tempusa van. Hagyd érni a virágot, hogy búza, szőlő legyen belőle, s ne reméld, hogy azonnal eheted, mi szádba kívánkozék. Mire valóban éhes leszel, az ott lészen majd előtted igazán megérve.”

Tommen testvér felemelve fejét a sorokból, egy pillanatra elengedte a könyvet is. Ekkor hirtelen huzat betört az ablaknyíláson, és miután végigpörgette a megsárgult és igen idős lapokat, becsukta a szentírás zöld fedelét.

„– Értem a jelet, Atyám” – gondolta, majd visszaindult a beteghez.

– Szomjazom – hallatszott a fekvő felől.

A szerzetes az első pillanatban megdermedt, aztán halványan elmosolyogta magát.

– A Mindenek Atyja hozott újra közöttünk barátom – állt meg felette, majd egy parányi cserépedényt tartott amaz szájához.

A beteg mohón próbálta meg nyelni az ajkai közé töltött folyadékot, de kiszáradt szájában a nyelve nehezen forgott. Az első kortyok még lecsúsztak torkán, majd erős köhögés rázta meg a testét. Az átlátszó ital végigfolyt arcán és hatalmas foltot hagyott a kötésén is.

– Lassan igyál. Még nehéz lesz a gyógyteám útja – állt meg az itatással egy kicsit a szerzetes.

– Igen…, khhh…, de adj még…, khhh…, még, kérlek, testvér – nyökögte a fekvő.

– Hidd el, névtelen barátom, hogy nem sajnálom. A nevem Tommen Bringe.

A másik újabbat nyelt, és a sokadik után egy nagyot sóhajtva ránézett a csuhásra.

– Én… pedig… Medardo Adan Samoda Almeira vagyok.

– Szép hosszú neved van, csodálom, hogy egy szuszra ki tudtad mondani.

– Nem… nem vagyok Estreno… A családom már generációk óta… Robert a királyunk…

– Hidd el, Medardo, nekem és Urunknak mindegy, hogy honnan jöttél. Dolgunk segíteni minden rászorulón.

Medardo arca eltorzult, amint megpróbálta a szabadon lévő karját felemelni, hogy legyintsen. A végtagja csak alig emelkedett el a fekvőhelytől, majd erőtlen visszazuhant oldala mellé.

– Sok kérdés van még itt, de a gyógyulásodhoz is sok idő kell majd – fogta meg a vállát a szerzetes. – Most csak pihenj, aztán majd eljön az idő, hogy karod emelgetheted.

A beteg lehunyta szemeit. Az elmúlt percek alatti beszéd és tevékenység okán, mivel annyira kifáradt, azonnal visszazuhant a gyógyító sötétségbe.

***

A napok, a hetek követték egymást, és nem érdekelte őket, hogy a világ, a föld s lényei miképp mozognak vele. A fényes úr az égen pirkadattól napnyugtáig, a Dormiolusnak hívott éjjeli fivére pedig éjszaka adta fényét a lentieknek; vándoroknak, harcosoknak, királyoknak vagy éppen más élőnek. Azok pedig jöttek-mentek, tették dolgaikat, vagy éppen várták sorsuk alakulását. Harcoltak, imádkoztak, aludtak, vagy sírva gyászolták, kiket elszólított az Úr.

Medardo felépülését, miután képes volt elmondani, hogy ki is ő, honnan jött és mi lett élete egyik – talán egyetlen – célja, mindenki igyekezett segíteni. Tommen, kivel idejének nagy részét töltötte, a többi szerzetes, kik tanácsokkal vagy mással tettek hozzá a felépüléshez és még a falubeliek is.

Kezdett visszatérni ereje, teste egészsége és szellemének szilárdsága. Hosszú beszélgetések visszaadták teljes emlékezetét, s amikor kiderült, hogy a „Bringe” név számára a vezetőjüket, Sir Etele Bringe-t jelenti, Tommen megnyugodott, hogy vélekedése jó irányban tapogatózott. Azt ugyan nem tudta, hogy a fiatal Samodaa elmondása szerinti csatából senki nem tért vissza, s akkor öccsével mi lehet, de rossz hírt közlő levelet az utóbbi időben madár nem hozott számára. Igaz, jó sem érkezett, így maradt a bizakodás és az imákkal és elmélkedéssel, meg munkával töltött órák hosszú sora. Merthogy Medardo – ha nem is önszántából –, de erről gondoskodott.

Néhány hét alatt az ápolt ereje visszatért, arca végre színt kapott, és sebei is szépen gyógyultak. Eleinte fejét kissé nehezen mozgatta, ha bólogatnia kellett, de Tommen testvér délutánonként úgy társalgott vele, hogy kérdéseire csak egyszerűen „igen”-t, vagy „nem”-et kellett bólintania. Aztán esténként a kertből hozott mentalevelekből és a szerzetesek által termesztett erős paprikából kenőcsöt készítettek, s azzal masszírozta meg az egész karját, majd idővel már a nyakához közeli részeket is.

– Gyorsan gyógyul a csontod is. Őseidtől jó örökséget kaptál – szólt egy este Tommen, miközben kissé megtornáztatta a fiatal Samodaat.

– Az örökség akkor lehet az enyém, ha atyámat megbosszulom, s bátyám után mehetek – felelt amaz és az egyik mozdulatnál fintorgott egyet.

– Megpróbáltam kideríteni arról a névről, mit mondtál nekem, hogy merre vihették fiainkat a déliek. Sajnos a háború miatt galambjaink nem mindig érnek célba, s ahonnan meg választ kaptam, Kalidah nevű és félfülű jarehi hadurról nem hallottak.

– Jareh? – nézett fel Medardo.

– Igen. Harcolsz egy nép katonái ellen, s azt sem tudod, hogy kik ők s honnan jöttek?

– Számomra csupán ellenséges zsoldosok, kiknek talán nincs is hazájuk, ha pénzért királyságunkra, azelőtt meg az estrenók saját és békés népére törtek.

– Bár elítélem hitem szerint is a gyilkolást, mert értelmetlen, de gondolom, nem egy van köztük, ki valóban olyan pénzért indult el messzi otthonából, amivel családjáért, az életbenmaradásért küzd.

– Úgy, hogy mások életét oltja ki? – csattant fel a másik férfi, és megrántotta az éppen mozgatott vállát. – Ááááá!

– Maradj veszteg, mert amit eddig felépítettünk, odavész – nyugtatta a csuhás. – Mondhatnád, hogy dolgozzon. Igen, s valamiért neki most mégis az a sorsa, hogy itt éljen, vagy haljon.

– Családom itt élt, itt dolgozott, s itt halt meg. Az ő kezeiktől – felelt sóhajtva Medardo. – Szóval honnan jött ez a sötét bőrű nép?

– Ha itt végeztem, hozok neked egy emlékezetből rajzolt térképet. Ha komolyan érdekel…

– Minden érdekel, ami segít, hogy felkutassam a bátyót.

Aznap mielőtt még a fény helyére nem költözött be az esti csillagos ég, Tommen egy viszonylag kisebb s korántsem részletes térkép fölött magyarázta el Medardónak, hogy honnan érkeztek a támadóik felfogadott zsoldosai.

– A mi földrészünket délről a Hozomány-tenger határolja. Ez ugyan igen sokhetes utat jelent délnek, de aztán a sós víz véget ér. Túl az Aerbunas Királyságon. Azt már az utóbbi időben hívják Déli-óceánnak is. Ha innen tőlünk nyugatra indulsz, akkor az estrenók földjén haladva egy idő után követned kell szintén a déli irányt, mert az mint egy karvaly csőre, behajlik. Kissé elvékonyodva, de délnek fordul, s hosszú-hosszú utat megtéve elér egy vékony szorost. Ez a Kolberan-szoros.

– Ezen járnak ki és be azok, kik hajóikkal megkerülik földrészünket? – mutatott rá a pontra a sötéthajú.