A londoni szélhámos

Zoltán Vágó

A londoni szélhámos

1.

Phiagolas Bull mogorva bólintással engedélyezte, hogy az irodájába tessékeljék az ajtón túl várakozó hölgyeket. Meg kell hagyni, a vastag, párnázott tölgyfa ajtó eddig sem tudta tökéletesen távol tartani a jajveszékelést és a hisztérikus hangzavart.

A Scotland Yard helyettes vezetője, a bikanyakú Mr. Bull sokféle bűnesettel és veszéllyel dacolt már rögös karrierje során, de jajveszékelő anyákkal nem szívesen nézett szembe. Thinline őrmester már órákkal ezelőtt tájékoztatta a kialakult válságról, mégis eddig reménykedett, hogy tapasztalt kollégái megmentik majd a rá váró kínos, de legalábbis kellemetlen percektől. Az elmúlt órában megpróbált egy valóban fontos bankrablási ügy aktájába menekülni. Mindhiába, a panaszos nem tágított.

Bull főfelügyelő felemelkedett íróasztala mögül, és szekrény méretű vállát a lehető legkevésbé fenyegető módon tartva kurtán biccentett. Hangja mégsem tudta leplezni ingerültségét - Bull Főfelügyelő, szolgálatára! Miben segíthet önnek szerény személyem?

Viktória Királynő uralkodása számos szempontból aranykornak számított, mégis oly sok volt Londonban, sőt országszerte az elégedetlenkedő, akiket a felügyelő ki nem állhatott. Rend, szigor, következetesség a hatóságok részéről, szerénység és kötelességtudat az állampolgárok felől! Ennyi a nyugalom titka, semmi más! Bull teljes alakja, dörgő basszusa és komor tekintete ezt az ars poétikát sugározta.

A beviharzó terebélyes asszonyságról azonban leperegtek a félelmetes Bull Főfelügyelő szeméből kicsapó villámok. Azonnali támadásba lendült. Süvöltő hangja olyan regiszterben zengett, hogy a kissé gyengébb idegzetű Thinline óhatatlanul a válla közé húzta a nyakát, és a hangorkán tetőpontján hunyorgott, pislogott.

- Undorító szélhámosság! Házasságszédelgés! London közepén, a Ritzben! Az a szégyentelen pernahajder, csaló, szélhámos... - néhol zokogásba váltott és a mögötte némán álló és kézitáskáját morzsolgató, halkan pityergő fiatal hölgy felé mutogatott, aki a történet tanulsága szerint az elmúlt napokban pikáns botrányba keveredett egy azóta nyomtalanul eltűnt fiatalemberrel.

A változó, ám egyre fokozódó hang- és érzelmi kitörések Bull felé tartottak, aki azonban hajszálnyit sem hátrált, hanem íróasztala védemelvénye mögül még mindig álló helyzetben, kissé előre meredve a hölgyre szegezte szigorú tekintetét.

- A Scotland Yard, a rendőrség, a rendfenntartók feleslegesek! Ingyenélők! Csak élősködnek a Királynő és a Parlament pénzén! Semmi sem védi meg az ártatlanokat ebben a városban! Ez a botrány... ez a botrány.... - itt a hölgy hangja elcsuklott, oly befejezést sejtetvén, melynek kimondása alapjaiban rengetheti meg az alkotmányos rendet. A Főfelügyelő lecsapott a kínálkozó alkalomra. - Sajnálom, Hölgyem! A rendőrségnek nem feladata szerelmi és magánügyekbe történő beavatkozás! Az elmondottak szerint sem személyi sérülés, sem más bűneset nem történt. A kedves lánya, hm, erkölcsi megingása pedig nem közügy. Kérem, hagyja el az irodát! (Ekkor a háttérben álló ifjú hölgy arcát pír öntötte el, majd visszafojtott zokogásban tört ki.)

Édesanyja, Özvegy Ashletonné (a beszélgetés közben tisztázódott a kiléte) kékbe váltó arcszínnel igyekezett megemészteni a főfelügyelő elképesztő pimaszságát. Mi tagadás, Bullnak, munkáscsaládbeli származása lévén, csekély érzéke volt a modorbeli finomságok iránt.

- Még hogy nem történt bűneset? Az erkölcs és az igazságosság dőlt itt romba! Egy fiatal, ártatlan lány élete megy itt tönkre!

Az ártatlan szó hallatán a lány arca még pirosabbra váltott, és a földre sütötte a tekintetét. Bull Főfelügyelő látta, amit látott, de nem akarta tovább fokozni a családi drámát. - Drága Hölgyeim! - próbált valami lezárásfélét rittyenteni, aztán Thinline-ra villantotta tekintetét, és félig parancsolva félig könyörögve sziszegte a fogai közül: - Dobja már ki őket innen!

- És a rablás? - visított fel az özvegy. - Az ékszerrablás bűncselekmény! Értékes családi ereklyék vesztek oda! Nagyanyám gyémánt nyaklánca! A nagynénikém jegygyűrűje! És még sorolhatnám! Minden, amit a hálószobában tartottunk!

Bull sóhajtott. - Tehát rablás. Jó értem, hogy a tolvaj... a feltételezett tolvaj - itt jelentőségteljesen az Özvegyre és lányára nézett - a hálószobából vitte el a zsákmányát?

Az özvegy magabiztossága először ingott meg. Sálját gyűrögetve a levegőbe majd a lányára pillantott, az pedig szipákolva félrenézett. - Onnan. - sóhajtotta.

- Hogy nézett ki ez az udvarló a Ritzben? A fiatalember? Honnan ismerik?

- Nem is tudom. Csak pár napja bukkant fel. Segített az elveszett csomagjainkat megtalálni, aztán meghívott minket vacsorára. - ekkor a lány fél lépést előrelépett, és pihegve megszólalt. - A drága Mama biztosan téved! Robert Kapitány nem tehette ezt velünk! Ő olyan bátor és egyenes! - mondta ábrándozva.

- Pontosan milyen személyleírást adnának róla?

Anya és lánya egymás szavába vágva írtak le egy elbűvölő, búgó hangú, szórakoztató, mégis titokzatos karcsú alakot, akinek arisztokratikus bája szemmel láthatólag ellenállhatatlanul kényszerítette kapitulációra a női szíveket. Makulátlan öltözék és modor. Divatos keskeny bajusz.

- Milyen színű volt a szeme? - kérdezte Bull.

- Barna - vágta rá az Özvegy.

- Kék, Mama! - replikázott dühösen a lánya. - Vagy inkább szürke?

- Vagy fekete, tette hozzá tétován a másik.

Bull arca elkomorult. - A nyavalyába is! - sziszegte. - Megkérem a hölgyeket, hogy távozzanak Thinline őrmesterrel, aki felveszi a rablási jegyzőkönyvet!

Miután kiürült a szoba, Bull visszarogyott masszív karosszékébe, felvette elaludt szivarját és dühödten rágcsálta. Csak egy név járt az eszében, egy gyűlölt, bosszantó, felettébb zavaró név, amit komoran maga elé mormolt: Toast Kényer *!

* ejtsd: Tószt Kéniör

2.

Phiagolas Bull töprengve nézett maga elé. Toast Kényer idegesítő, ám piti bűnöző volt, akinek londoni jelenléte mindeddig elviselhető maradt. Bull tisztában volt vele, hogy mindig is lesznek bűnözők, mert a világ már csak ilyen, és bár nem létezett számára bocsánatos bűn, hajlandó volt eltűrni a kis halakat, hogy a nagy halakra vesse ki hálóját.

Kényer most túllépett egy határt, amit nem kellett volna. Hajszállal ugyan, de mégis túllépte. S mivel ez a hajszál éppen a rendőrfőnök szobájának küszöbén feküdt, az ügy sürgős ellenlépést követelt. Kihúzta fiókját, és kezébe vette fekete markolatú fényesen csillogó Smith&Wesson revolverét. Egy amerikai kollégájától kapta ajándékba, és annak ellenére, hogy nem szerette a lőfegyvereket, ezt a pisztolyt nagy becsben tartotta. Minden reggel szertartásosan megtisztította, beolajozta, forgótárjába visszahelyezte a hat számozott ezüsttöltényt, melyeket a fegyverrel együtt kapott, majd visszarakta díszdobozába, és betolta a fiókjába. Igen kevés alkalommal vitte ténylegesen magával – amikor a bűn fertelmes bugyraiba ereszkedett alá -, és hosszú karrierje során csak egyszer kellett emberre szegeznie. De a fegyvert soha nem sütötte el.

Ki ez a Kényer tulajdonképpen? Néhány éve tűnt fel London báltermeiben, a mulatóhelyeken, elegáns és kevésbé elegáns hotelekben. Megjelent itt-ott, simulékony eleganciával. Árveréseken vett részt. Adott-vett. Látszólag nem csinált semmit, majd hetekre eltűnt, és amikor ismét felbukkant, új lovaskocsival parkolt a Royal Casino vagy az Opera főbejárata előtt. Pletykák keltek szárnyra európai fővárosokban elkövetett ékszerrablásokról, avagy esetleg a francia Riviéra távoli szegletein elcsábított és kirabolt örökösnőkről.

Toast Kényer pedig, ez a meghatározhatatlan korú figura (életkora huszonöt és negyvenöt év között bárhol lehetett megvilágítástól és a körülményektől függően) rezzenéstelen arccal kortyolgatta márkás pezsgőjét, és unottan válaszolt a rendőrség bátortalan nyomozási kísérlete során feltett kérdésekre.

Ami még ennél is bosszantóbb, hogy a londoni alvilág afféle hősként tekintett rá. Pletykák keltek szárnyra, hogy Kényer bárhonnan képes felszívódni, vagy ellenkezőleg: bárhol és bármikor felbukkanni. Külsejét és modorát tetszése szerint cseréli. Hangját, öltözékét, hajszínét, arcszőrzetét, családi állapotát és még a szagát is képes elváltoztatni. Nincs jól meghatározott magassága, és nem ismert a szeme színe sem! Az olyan babonaságokról már nem is beszélve, hogy Toast Kényer képes átsétálni a falakon, avagy páraként elillanni. Megbízhatónak egyáltalán nem nevezhető alvilági hangok azt suttogták, két szeme kétféle színű: de hogy pontosan melyek ezek a színek, azt senki sem tudta! Ugyanezen pletykák szerint beszélt angolul, törökül, portugálul, németül, olaszul, spanyolul és a kínai mandarin változatát is bírta. Valaki hallotta amint egy indiai szolgálóhoz hindu nyelven szólt! Ki tudja honnan származott? Volt, aki szerint született brit arisztokrata, lecsúszott családból, míg mások szerint szerb vagy magyar vándorcirkuszosok gyermeke.

Egyszóval, bosszantó alak, aki aláássa a rendet, rombolja Viktória Királynő tekintélyét, a puszta létezésével megingatja és cáfolja mindazon értékeket, amelyeknek a Scotland Yard szilárd szimbóluma! Most pedig ideje leszámolni ezzel a senkivel!

Bull érezte, hogy elég volt! Még ma meg kell tenni a döntő lépést! Egyúttal azt is tudta, hogy ehhez nem lesz szüksége revolverre. A pisztolyt visszasüllyesztette fiókjába, meghagyta, hogy egy fiút szalajtsanak az otthonába, aki közli a feleségével, hogy nem ér haza az öt órai teára, mert sürgős hivatali dolga támadt, majd kilépett az ajtón.

3.

Esteledett, mire a konflis megállt a Hotel Maudon előtt. Ez a valaha jó hírű intézmény egykori dicsfényét talmi csillogásra cserélte és elegánsan díszített báltermében majd minden este táncmulatságot rendezett, mely gyorsan népszerűvé vált a fiatalság körében. A zenekar modern darabokat játszott és a látogatók sorában zavarba ejtő módon keveredett a polgárság és az arisztokrácia. Némi belépti díj fejében jóformán bárkit beengedtek.

A bálterem melletti tágas helyiségben – ingyenes belépéssel - kávéház és szalon működött. Kényer egyik törzshelye volt ez a szalon. Bull jól tudta ezt, így nem is okozott számára meglepetést, hogy kiszemelt áldozatát az egyik asztal mellett találta. Hogy Kényert sikerült-e zavarba ejteni, az nem derült ki, mert amikor a főfelügyelő fenyegetően megállt az asztalánál, az rezzenéstelen arccal ráemelte felemás tekintetét és kurtán biccentett.

- Ah, Phiagolas!

- Magának csak Mr. Bull. – recsegte a rendőrfőnök.

- Minek köszönhetem a megtiszteltetést? – kérdezte a sima modorú gazember.

- Jól tudja azt maga, Kényer! Ezúttal túl messzire ment!

- Ó – közölte kurtán Toast Kényer, majd megkavarta kávéját és lassan belekortyolt. – Részletezné, kérem?

- Özvegy Ashletonné neve ismerősen cseng magának? Emlékszik az özvegy lányára? Esetleg a családi ékszerek csengésére a Ritz hotelben?

- Nem értem miről beszél, felügyelő! Pillanatnyilag a Maudonban lakom.

- Majd megérti, maga pernahajder! Hol tartózkodik Londonban állandó jelleggel?

- Nem hiszem, hogy a maga dolga lenne, Phiagolas, de mivel ismeretségünk hosszú időre nyúlik vissza, kivételesen megosztom Önnel: ebben a hotelben lakom, amióta visszatértem az öreg kontinensen tett körutazásomból.

- Magának csak Mr. Bull vagyok, ahogy mondottam! Azonnal vezessen a szobájába! - mondta Bull fojtott hangon. A két férfi tekintete összekapcsolódott. Kényer szeme kemény hidegséget sugárzott.

- Ne kelljen erőszakot alkalmaznom! - tette hozzá a felügyelő.

- Viccel, barátom? - mosolyodott el könnyedén Kényer. - Mindig szívesen látom magát, öreg cimbora!

- Magának csak… - kezdett bele Bull, de Kényer már fel is pattant, és ruganyos léptekkel megindult a hotel lépcsőháza felé.

- Kövessen, ne maradjon le! - fordult vissza tréfálkozó hangnemben, úgy cikázott át a vendégek között, hogy majd eltűnt Bull szeme elől. Bull szuszogva igyekezett utána, és közben összeütközött egy vendéggel. Az idősebb úr nagyot puffant, nyögött egyet, és féltérdre borult. - A mindenit, - morogta Bull. - Elnézést!

Toast Kényer felsegítette az illetőt. Egy hölgy szúrós pillantást vetett a felügyelőre.

Kényer csak sétált tovább. Látszólag könnyedén, de borzasztó gyorsan. A lépcsőház előtt megvárta az utána fújtató rendőrt. - Csakhogy itt van. Jöjjön akkor!

Toast nekivágott a lépcsőknek, Bull mellette haladt. Felértek a 308-as szoba elé. Toast elővette a kulcsot, a zárba illesztette és beléptek. A tágas, fényes folyosó után sötétség fogadta őket. Bull alig látott valamit. Aztán a szobába értek, ahol Toast elhúzta a súlyos függönyt az egyik ablak elől. Így láthatóvá vált a szoba berendezése. Egy szék karfáján kabát, az ágyra terítve két ing hevert. Az íróasztalon némi felfordulás, szanaszéjjel heverő papírok és egy felborított tintatartó volt látható. Egy paraván is volt a szobában, mögötte fogas, akasztóján köpennyel, a tetején kalappal.

- Parancsoljon! - mutatott körbe Toast Kényer - Szerény hajlékom.

Bull nem várva további engedélyre, az íróasztalhoz lépett és sorra kihúzkodta a fiókokat. Néhány könyvön és haszontalan kacaton kívül semmi kompromittálót nem talált. Bosszúsan turkált a holmik között. - Hol vannak az ékszerek? - morogta. - Hová rejtette? Vagy már tovább is passzolta valami orgazdának?

- Úgy látom maga az egyenes beszéd híve, felügyelő! Fogalmam sincs miről hablatyol itt össze- Vissza. Bár társasága némileg szórakoztató, de be kell valljam, épp oly mód, ha nem kissé erőteljesebben, bosszantó is!

- Majd fog még bosszankodni, Kényer, amikor a hűvösön csücsül, ezt garantálhatom!

- Nem tudom, mivel érdemeltem ki a dühkitörését. - mondta elmélázva a bűnöző - de a saját érdekében javaslom, hogy uralkodjon az érzelmein!

- Most fenyeget? - kiáltott rá villámló tekintettel Bull.

- Eszem ágában sincs! Csupán az egészségének védelmében tettem meg jóindulatú megjegyzésemet. - válaszolta szórakozottan Kényer és úgy nézett körül, mint egy álmából ébredő utazó, aki elfelejtett leszállni a jó állomásnál.

- Figyel rám egyáltalán? - emelte fel a hangját a felügyelő. - Ne szemtelenkedjen! Tudom, hogy maga tolvaj és szélhámos, és előbb- Utóbb be is fogom bizonyítani. Maga pedig akkor hosszú időre eltűnik egy börtön mélyén, barátocskám!

Toast Kényer olyanformán fonta fel szemöldökét, amiben benne volt, hogy “Vagy igen vagy nem.” valamit az is, hogy “Az élet oly kiszámíthatatlan!” és esetleg azzal a jelentéssel is bírt, hogy “Olyan sokszor hallottam már ezeket a szavakat, hogy nem is tudnám megszámolni.”. Ám csak ennyit mondott.

- Ön fájdalmasan félreismer engem, Phiagolas! Mondja, csak, végeztünk? Visszatérnék a bárba. Meghívhatom egy italra?

Bull mit sem válaszolt, hanem a nagy kétajtós ruhásszekrényhez lépett, és feltépte az ajtaját. A halott lány a ruhákra támaszkodva állt, illetve félig feküdt, hátradőlve. A karja szétterült, és halványkék tekintete a semmibe meredt, az arca sápadt volt. Egy angyal képe volt ez, holtan is szép. A szobában teljes lett a csend.

Kényer villámgyorsan ugrott az ablak irányába, útközben felborítva a paravánt. Bull hörögve vetette magát utána és belekapaszkodott a zakójának az ujjába. Csak egy pillanatra tudta lelassítani, mert a másik rádöntötte az egész paravánt, és az arcába dobta a köpönyegét. Bull a ruhadarabbal viaskodott, amikor egy súlyos tárgy csapott le a koponyájára. Egy sétabot öntöttvas nyele? Egy piszkavas szára? A felügyelőnek nem volt alkalma megtudni, mert az ütés ereje homályos függönyt vont köré.

Még elsodorta szeme elől az arcába dobott köpenyt. Az elsötétülő világon keresztül látta, hogy Kényer karcsú alakja kilép az ablakon, aztán a lába felmondta a szolgálatot. Meleget érzett a tarkóján lecsorogni. Hörögve térdre esett, majd arcra bukott, és elvesztette az eszméletét.

4.

- Elég volt, Pullman!

A testes és magas Branston elkapta a fiatalember csuklóját, és kicsavarta a kezéből az ólmozott furkósbotot.

A két férfi egymásnak feszült. Paris Pullman karcsú volt, ám az ellenfelénél fél fejjel magasabb. Pullmanból még egy percig áradt az ölni vágyás, aztán a teste lassan elernyedt. Branston is lazított a fogásán. Pullman agyán átfutott, hogy most belevághatná a kését, de nem tette. Mélyet lélegzett és a gyűlöletet magába zárta. Ha az imént nem sújt le teljes erővel a nagydarab Bullra, ezzel kiadva magából a gyilkos düh egy részét, most minden bizonnyal megölte volna az Lord Archibald Noel Branstont, az Országos Rendőrkapitányt, Őfelsége Lovagját, a kelet- Indiai Társaság volt elnökét: ennek a tolvaj bandának a fejét! Nem szólt semmit, hátralépett. Egész testében remegett. Szerencsére a sötétben senki sem vette észre.

Lord Noel Branston leguggolt Bull mellé és a nyaki verőérre helyezte a kezét. A felügyelő élt, ami kész csoda volt, tekintetbe véve mekkora ütést kapott.

- Mi a fene történt itt, Pullman? Csak magának kellett volna itt lenni, előkészíteni a gyémántot, és aztán várni Nirmamra! Most pedig itt van a szobában fél London, meg egy hulla!

Az amerikai kisöpörte az arcából a haját és lihegve csóválta a fejét: - Nem tudom, ezek betoppantak a semmiből, el kellett bújnom! Nem tartozom magának magyarázattal! Ha időben ideértek volna… - az arca eltorzult - … az a lány most is élne!

- A gyémántot! - nyújtotta ki a tenyerét Pullman felé.

- Tessék. - vakkantotta Pullman és a zakózsebéből előhalászta a kis csomagot.

Branston óvatosan kicsomagolta. A gyér fényben is vakítóan csillogott. Visszabújtatta a zsákocskába, és kabátjába rejtette.

Azután rövid ideig eltöprengett, mennyi bosszúságot okozott már neki Bull, még ha tudtán kívül is, és hányszor kívánta a halálát. Most pedig azzal okozna még nagyobb gondot, ha meghalna itt neki! De immár nem volt mit tenni. Azaz valamit talán mégis csak! Miért ne fordíthatná az előnyére ezt a helyzetet?

Az agya félelmetes sebességgel állította össze az új tervet. Utasításokat vakkantott. Az árnyékból kiváló fekete-lila turbános, sötét tekintetű alak némán bólintott. A segédjeivel az oldalán villámgyorsan elindult Bull irodája felé, és húsz percen belül vissza is tért, magával hozva a revolvert.

Pullmant, az amerikait, visszakísértette a saját hotelébe. Épp elég felfordulást okozott már így is! A nő véletlenül keveredhetett ide… esetleg annak a besurranó tolvajnak volt a társa, aki meglépett az ablakon át. Ki lehetett az? És hová tűnt három emelet magasságból? Sehol egy ereszcsatorna, sehol egy kapaszkodó! Az ördögbe is! Remélhetőleg fogalma sincs, mibe keveredett, és rövidesen elpatkol egy sikátorban, mielőtt neki kéne eltakarítani az útból! Hogy a lányt a Kobrák ölték-e meg vagy maga Pullman, fogalma sem volt róla. Nem is számít! Rossz helyen volt rossz időben.

A részleteket elmagyarázta Nirmamnak. Hátborzongató alak. Aztán egy kendővel a kezébe nyomta a letisztított pisztolyt. Nem akarta végignézni, ami ezután következik.

5.

Halszag. Lószag. Húgyszag. Mindenütt bűz és olajos víz szaga. Bull elméjébe először a szagok lopakodtak be. Utána jöttek a hangok. Nyikorgó csónakok, sietős léptek. Beszélgetés, nevetés, kiabálás, zsákvászon csusszanása a kövön, kordé kerekének zörgése. Aztán jött a fájdalom. A fény fájdalma. A szem fájdalma. A térdének és a hátának a fájdalma. Majd végül a fejének mély, állandó, tompa szaggatása.

- Mi a fene? - nyögte, és résnyire nyitott szemein keresztül lassan befogadta a halásznegyed látványát.

A Temze partjának ezen szakaszán rakodták ki az árut és szállították tovább a közeli piacokra. Egy rozzant csónak hullámzott alatta, kikötve. Óvatosan a partra kászálódott és egy nagy ládához dőlt, mielőtt elesett volna. Veszettül szédelgett.

- Vizet? - kérdezte tőle sajnálattal egy kendőbe burkolózó asszony. A szomszédos dokktól sétált oda.

Bull elfogadta a kulacsot és meghúzta. Valamennyit a feje tetejére locsolt. A fájdalom élesebben hasított bele, de segített magához térni.

- Jóasszony, mióta fekszem itt? - mutatott a csónakra.

A foghíjas nő felvihogott. - Hát, aztat, csak maga tudhassa, fiatalembör! Görbé lett ugyi az éjszaka? Hajnalba’ mikor a piszrángo’ ho’tták mán itten húzta a lóbőrt! Monta is az uram, odas, Jesse, az a tagbaszakadt fickó jó’ bekocsmázott éjje’!

Nagy tükröt vittek a parton, négyen cipelték. Phiagolas Bull megpillantotta benne saját magát. Ruhája szakadt volt és mocskos, mindkét szeme alatt sötét karika éktelenkedett. Haja csapzottan, véresen lógott. – Az ördögbe! - morogta. Végigtapogatta a zsebeit, melyben meglepetésére megtalálta zsebóráját és a szivartálcáját is. Még az erszénye is ott lapult érintetlenül. A kalapja viszont ott maradt a csónak alján. Visszabotorkált érte. Megilletődve látta a kalapon a mély horpadást és egy sötét foltot. Alighanem jó öreg ruhadarabja mentette meg az életét! - Kényer… - sziszegte - ezért számolunk! Keservesen meglakolsz! A semmiből villant elé a halott lány arca. Olyan ifjú volt! Szinte gyerek még! Bull a fejét ingatta: félreismerte Toast Kényert. Nem csak egy kisstílű csaló. Aljas, hidegvérű gyilkos! Egy rendőrt is megölt volna! Ezt nem hagyhatja! Azonnal vissza kell jutnia a Scotland Yardra! Körözést kell kiadni! Minden rendőr, járőr, tiszt és még az irodai segédek is Toast Kényert keressék! Ismerje meg, milyen üldözöttnek lenni! Ismerje meg, milyen a félelem!