Corvina

Fordította

Cseh Anna

Copyright © 2024 Roberto Marchesini

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Roberto Marchesini: La Sienza del Gatto, Giunti Editore S.p.A., Italia, 2024

Hungarian translation © Cseh Anna, 2026

Illusztrációk: © Shutterstock

A borítót az eredeti könyvterv felhasználásával Székelyhidi Zsolt készítette.

Giorgio Cellinek, mesteremnek,

aki bevezetett a macskaság tudományába

Tartalom

Egy kapcsolat története

A macskák eredete

A kapcsolat első lépései

A középkortól napjainkig

A macska varázsa

Mint a kutya és a macska

A macskaság ezer árnyalata

Macskaperspektívák

A macska érzékszervei

A pszichológiai hajlamok

Az érzelmi hajlamok

A macska társas dimenziója

A társas rugalmasság

A magányos stílus

A macska személyisége

A macska személyiségének értékelési paraméterei

A macska személyiségének prototípusai

Egy baráti kapcsolat

Miért pont a macska?

A macskával való kapcsolat titkai

A konviviális kapcsolat

Macskaetológia

A táplálkozási viselkedés, az élelem megszerzése

A reproduktív viselkedés

A viselkedés különböző összetevői

A kiscica fejlődése

Az evolúciós folyamatok szakaszai

A tanulási folyamatok

A tanulás egyéb törvényei

A macska kommunikációja

A pragmatika: miért kommunikál a macska?

A kommunikációs csatornától a jelig: a kifejezés tényezői

A macskaintelligencia

A macska agya

A macska intelligenciájának értékelése

A macskaintelligencia

A macska jólléte

A welfare: az alapvető fiziológiai szükségletek

A környezeti kényelem

Well-being: az élet teljességének élvezete

A macskával való kapcsolat tanácsadója

Ismered a macskádat?

A kapcsolat vizsgálata

Az otthon fontossága

Tanácsadás a ház előkészítésében

Bibliográfia

Egy kapcsolat története

Amikor megfigyeljük macskánkat, ahogy oldalunkon vagy a kanapén összegömbölyödve fekszik, amikor csodáljuk természetes mozdulatait és szoborszerű testtartását, vagy amikor a leglátványosabb tornamutatványokat hajtja végre otthonunkban mint egy kis tigris, aki a házat egyfajta dzsungellé varázsolja, talán nem vagyunk tudatában, de egy csodálatos folyamat tanúi vagyunk, amely a neolitikum hajnalán, körülbelül 10 000 évvel ezelőtt kezdődött a termékeny félhold területén, a Közel-Keleten.

Akkor, véletlen körülmények egybeesése révén, a (sajnos ma már többnyire sivataggá vált) terület kedvező környezeti feltételeinek köszönhetően, az itt élő népek életmódjának átalakulása során találkozott egymással a macska és az ember azon a helyen, amely a nyugati civilizáció bölcsőjévé vált.

A vadmacskák, amelyek ebben a biomban (ökológiai zónában) éltek, és ma a Felis lybica fajba sorolják őket, minden tulajdonsággal rendelkeztek ahhoz, hogy az ember társává váljanak, ellentétben európai rokonukkal, a Felis sylvestrisszel, amely sokkal félénkebb, és erdős területeken él.

Mezőgazdasági tevékenységével, az erdőirtás és a folyók csatornázása révén az ember kétségtelenül megváltoztatta e földrajzi területek ökológiáját, de ezzel egyúttal gabonatárolókat és más olyan helyeket hozott létre, ahol sok állat – főleg a magvakkal táplálkozó – bőséges táplálékra lelhetett. Ezért azt kell feltételeznünk, hogy a mezőgazdaság jelentős változásokat okozott egyes fajok táplálkozási szokásaiban (élelemkeresésében), különösen a rágcsálók esetében, amelyek az erdőirtás által érintett területekről az ember lakta területekre költöztek, vagyis olyan területekre, ahol az ember hatása az ő igényeiknek megfelelő változásokat eredményezett.

A ragadozók is követték az embert ebben a környezeti változásban, így találkozott egymással a mi fajunk és az afro-ázsiai macska, és úgy döntöttek, hogy együtt maradnak. Így, miközben az ökoszisztémák átalakulása az egereket egy helyre koncentrálta, és könnyebben foghatóvá tette, a macskák rágcsálóirtó munkája több okból is eredményes volt. A legfontosabb ok kétségkívül gazdasági volt, mert a rágcsálók számának csökkenése kevesebb veszteséget jelentett a terméskészletekben.

Másrészt nem szabad megfeledkeznünk más nagyon fontos szempontokról sem, például a lehetséges járványokról, mivel a rágcsálók fontos zoonózisok (állatoktól terjedő betegségek) hordozói voltak. Így hallgatólagos megállapodás jött létre a két faj között, részben azért is, mert a kis macskaféle ragadozó hajlamának és képességeinek köszönhetően más kényelmetlen lakótársaknak, legyenek azok kígyók, kártevő rovarok vagy más zavaró állatok, esélyük sem volt a túlélésre. Csak később vált ez a szinantrópia (bizonyos fajok és az ember együttélése) egyre szorosabbá, amikor egyes népek a macskát a védőistenek Olimposzára emelték, templomokat, fogadalmi ajándékokat és jó szerencsét hozó ábrázolásokat szenteltek neki. Különösen az egyiptomiak tulajdonítottak a macskának mint a termékenység és a terhesség védelmezőjének különleges erőt. Ez a változás egy sor ma is ismert viselkedésformához vezetett, mint például a macska szemét utánzó smink használata a szemkörnyéken, a macskák mellényekkel és díszekkel való felöltöztetése, a temetési és votív ábrázolások, emberek és macskák közös temetése, valamint a macskák számára kialakított temetők létrehozása: mindezek fokozatosan a kis macskaféle háziasításához vezettek.

A macskák hajókon való jelenléte már az ősi időkből bizonyított – az ember már 9500 évvel ezelőtt elvitte a kis macskafélét Ciprus szigetére –, de biztos, hogy a földközi-tengeri kereskedelemben először a föníciaiak, majd a vikingek révén vált általános gyakorlattá, lehetővé téve a macskának, hogy egész Európát benépesítse. Az ember és a macska együttélésének története befolyással volt e területek legfontosabb kultúráira, például a hellén, az etruszk, a hellenisztikus és a latin kultúrára, és isteni tulajdonságokat öltött magára.

A macska viselkedése, az, hogy gyakran alkonyatkor mozog (főleg éjszakai vadász), meghatározta helyét ezeknek a kultúráknak a panteonjában, az ókori Görögországban Artemisz, a római világban Diana párjaként. A Hold világához és minden misztikus, mágikus és temetkezési hagyományhoz kapcsolódott, láthatatlan világok közvetítőjévé lett. Ez a kapcsolat fokozatosan, egyre jelentősebben épült be a mindennapi életbe, és a puszta együttélés marginális szerepétől egy nagyon intenzív érzelmi kötődéssé vált, erős szülői érzelmekkel.

Ma a macskákkal való kapcsolat alapvető szerepet játszik az emberek életében, sokkal mélyebb és átfogóbb, mint amit általában tulajdonítunk nekik, amikor „háziállatnak” nevezzük őket, egy olyan megnevezéssel, amely azt sugallja, hogy kapcsolati szempontból fontosságuk a társaságra korlátozódik.

A valóság azonban egészen más, mert a macska életünk minden területén jelen van, különösen a családi életben, és hozzájárul személyes történetünk megírásához. Mint minden kapcsolat, ez az együttélés is találkozások és konfrontációk lehetőségét teremti meg a szereplők között, tágítja az ember szellemi horizontját, és emlékeket hoz létre. Különösen az állatokkal való kapcsolat, éppen a világra való eltérő rálátásunk miatt, új élményeket ad az embernek, ismeretlen tényezőkkel gazdagítja az életét, amelyeket másképp nem élhetne meg. A más fajokkal való kapcsolatok szépsége éppen kifejezési sokféleségükben, érzékszervi élményekben, kommunikációs stílusokban, sajátos orientációkban és érdeklődésben rejlik, és lehetővé teszi számunkra, hogy új létsíkon éljünk. Más szavakkal: a macskával való élet gazdagít minket, mert a világa nem egyezik a miénkkel, és ő valamilyen módon ezt közli velünk. Ez talán a legfontosabb örökség, az a kapocs, amely visszavezet minket az ókor varázslatos világába.

Nem szabad elfelejtenünk, hogy – mint már említettük – a macskákkal való kapcsolat az emberiség történetében messze nem másodlagos szerepet játszott: átalakította a Földközi-tenger medencéjének ökológiáját, a kereskedelmet és a hajón való életet mezőgazdasági és járványügyi szempontból is, már csak a rágcsálók elleni védekezés és ezáltal bizonyos fertőzések, például a pestis és a leptospirosis terjedésének megakadályozása miatt is.

Ezért antropológiai szempontból egyáltalán nem másodlagos a szerepe a neolitikus forradalomban és a nagy civilizációk kialakulásában. A macska jelenléte az egész termékeny félhold területén jelentős, egy hatalmas területen, amely a Tigris, az Eufrátesz és a Jordán folyók között fekvő közel-keleti kultúrák bölcsőjének számít, és az emberiséget kísérte első lépéseiben a mezőgazdaságban mint jótékony jelenlét, a magtárak őrzője és a ház őre.

Amikor megfigyeljük macskánkat, ahogy nyugodtan összegömbölyödik a kanapén, vagy egy műanyag kupak után rohan a nappaliban, elfeledjük, hogy jelenléte életünkben az idők kezdete óta fennáll. E kapcsolat eredete még mindig rejtély, de szinte minden tudós egyetért abban, hogy egy mélyreható változás kifejeződése az emberi dimenzióban.

A macskák eredete

Ahhoz, hogy megértsük ennek az állatnak a jellemzőit, el kell készítenünk természetrajzi és etológiai (a faj viselkedési jellemzőire vonatkozó) jellemzését, figyelembe véve az őseit is. Macskánk a ragadozók rendjébe tartozik. Ez a rend körülbelül 280 állatfajt foglal magában, ragadozó fogai vannak, amelyek szükségesek a hús tépéséhez és rágásához, és alapvetőek a lágyabb hús elkülönítéséhez a keményebbtől a száj forgó mozgásával. A húsevők a Miacidae család kis emlőseitől származnak, amelyek körülbelül 60 millió évvel ezelőtt, a dinoszauruszok kihalását követő paleocén időszakban éltek. A miaciszok kis méretűek voltak, nem haladták meg a 40 centimétert, testük hosszúkás volt rövid, erős lábakkal, amelyek jó mászókká tették őket. Ezeknek az emlősöknek az eocén időszakban, körülbelül 50 millió évvel ezelőtt jött el a szerencséjük, amikor számos, ma már kihalt nemzetség fejlődött ki, és kialakultak a két fő alrend elődei: a kutyaalkatúak, amelyek közé tartoznak például a kutyafélék, a medvefélék és a menyétfélék, valamint a macskaalkatúak, amelyek közé a macskafélék (a macska), a cibetmacskafélék (a petymeg) és a hiénafélék (a hiéna) tartoznak. A Felidae család legősibb ismert képviselője a Proailurus lemanensis, amely körülbelül 30 millió évvel ezelőtt, az oligocén időszakban élt. Ezekből az állatokból fejlődött ki a Felinae alcsalád első képviselője, a Styriofelis nem, amely körülbelül 15 millió évvel ezelőtt, a miocén időszakban élt.

Körülbelül 3,4 millió évvel ezelőtt, a pliocénben fejlődött ki a Felis nem, amely ma hét fajt foglal magában, köztük a Felis lybicat, amelyből a házi macska származik. A háziasítás számos változást okozott a házi macskában, többek között jelentősen csökkent az agytérfogata, megváltozott a szőrzete színe, barátságosabbá vált, és felnőttkorában is megőrizte egyes fiatalos tulajdonságait, különösen a viselkedésében. A házi macskát Linnaeus önálló fajként, Felis catus néven osztályozta, bár helyesebb lenne a Felis lybica alfajának tekinteni. Kétségtelen, hogy morfológiai jellemzői, különösen a szőrzete, évezredek óta változatlanok maradtak, részben azért is, mert az ember társállataként (azaz olyan állatként, amely hulladékokkal táplálkozik, vagy mások által termelt erőforrásokat, körülményeket hasznosít táplálkozási célokra) nem volt kitéve olyan mesterséges szelekciónak, mint a kutyák. Az utóbbiak ugyanis már az ősi időkben – a neolitikum utáni első civilizációkról beszélünk – protorasszokba, azaz a fajon belüli morfológiai tendenciákba lettek szelektálva, amelyekből később a fajták alakultak ki aszerint, hogy milyen segédeszközként használták őket a különböző emberi tevékenységekben. Ez nyilvánvalóan nem vonatkozott a macskákra, amelyek továbbra is szinte szabadon szaporodtak.

A Carol Driscoll vezette kutatócsoport által 2007-ben elvégzett mitokondriális DNS- és egyéb genetikai markerekre vonatkozó elemzések, amelyek célja a vadmacskák és a házi macskák összehasonlítása volt, végérvényesen bebizonyították, hogy kis macskafélénk nem az európai vadmacskától származik, hanem afrikai–ázsiai rokonától. Ez a bizonyíték egyébként összhangban áll azokkal a régészeti leletekkel, amelyek igazolják ennek az állatnak a jelenlétét azokban a közösségekben, amelyek a neolitikum után terjedtek el ebben a földrajzi térségben. Így nyomra bukkanhatunk, hogyan alakultak a dolgok kezdetben, amikor megkezdődött ez a találkozás, amely mélyrehatóan megváltoztatta az emberiség történetét. Ha igaz, hogy az ember egyfajta ökológiai mérnöknek tekinthető, éppen azért, mert képes mélyrehatóan megváltoztatni a környezetet, akkor tagadhatatlan, hogy ez az átalakulás még jelentősebb hatást gyakorolt a neolitikum forradalma után. A mezőgazdaság megjelenése rendkívül fontos környezeti átalakulást hozott magával, és a macska minden más állatnál jobban megtestesíti ezt a változást. Nemcsak azért, mert alkalmazkodnia kellett ehhez a változáshoz, és hasznot húzott belőle, hanem azért is, mert a patkányok és egerek populációjának szabályozásával, valamint rovarokra és kígyókra vadászó ösztöneinek köszönhetően hozzájárult az ember letelepedéséhez.

Kétségtelen, hogy a macska nélkül ezeknek az első földművelőknek a sorsa egészen másképp alakult volna; ezért terjedt el rövid idő alatt ez a kis macskaféle az összes kialakulóban lévő civilizációban. Szinantróp szerencséjét elsősorban annak köszönheti, hogy képes volt távol tartani az ember első gabonatárolóit fenyegető rágcsálókat; az ember addigra már tárolta az élelmiszereit. A macska értékét azonban más okok is indokolták, például a természete, eleganciája és a háztartáshoz való ragaszkodása, amellyel megvédte a házat a veszélyes betolakodóktól. Kiemelkedő ragadozó ösztönei miatt páratlanul alkalmas volt arra, hogy megszabadítsa a nem kívánt lakótársaktól. A macska még ma is nagyon jól betölti azt a szerepet, amelyet a klasszikus kultúra a ház kisebb védelmező isteneinek szánt. Vad őse örököseként, aki sokkal enyhébb éghajlathoz alkalmazkodott, mint az európai, a macska így fejezi ki, hogy vonzódik a tűzhelyhez, összekapcsolódva Vesta istennővel (a római tűzhely istennőjével), megerősítve a háztartás védelmezőjének képét. Ezenkívül olyan esztétikai tulajdonságokkal rendelkezett, amelyek miatt nagyon kedvelt volt. Ezt jól tudták a föníciai kereskedők, akik elterjesztették Európában, még akkor is, ha ezzel kockáztatták az egyiptomi világban érvényben lévő szigorú büntetéseket, amelyek a pun kereskedőket „macskatolvajoknak” nevezték.

A kapcsolat első lépései

Az első fosszilis leletek, amelyek az ember és a macska közötti primitív kapcsolatra utalnak, 11 000, illetve 9000 évvel ezelőttre datálhatók, az Irakot, Törökországot, Szíriát, Palesztinát és Izraelt magában foglaló területen. Ekkor néhány népcsoport megváltoztatta életmódját: a vadászat és gyűjtögetés helyett mezőgazdasággal és állattenyésztéssel kezdett foglalkozni, a letelepedés és a terület átalakításának új formáit kialakítva. Kétségtelen, hogy a macska elterjedt azokban az ősi társadalmakban, amelyek az úgynevezett termékeny félholdon és a Földközi-tenger medencéjében fejlődtek, eleinte jól tolerált szinantropikus fajként, majd, amikor az ember az egyre szorosabb együttélés során felismerte előnyeit, értékes hozzájárulást téve az emberiség fejlődéséhez. Az első macskát, amelyet emberi lény mellett temettek el, Cipruson találták, egy szigeten, ahol ez az állat vadon nem élt. A lelet körülbelül 9500 évvel ezelőttre datálható, és két érdekes megállapítást tehetünk ennek kapcsán: az első természetesen a kormeghatározás, amely egy nagyon régi együttélésről tanúskodik, a második pedig az, hogy az ember magával vitte a macskákat a különböző vándorlásai során, és hogy a kapcsolatuk olyan különleges volt, hogy a temetési szertartásokban is megjelenik.

Számos, régészeti lelőhelyen talált további lelet, amelyet radiokarbon módszerrel elemeztek, és mind az észak-afrikai és közel-keleti térséghez köthető, megerősíti ezt az időszakot; különösen egy Jerikó közelében lévő lelőhelyen találtak macskamaradványokat, amelyek háziasításra utaló jeleket mutatnak, és körülbelül 8700 évvel ezelőttre datálhatók. Ettől az időszaktól kezdve számtalan maradványt találtak különböző, mind a félhold területéhez tartozó régiókban, valamint Egyiptomban is, a 6500 és 5600 év közötti időszakból. Ezek a fosszilis leletek bizonyítják, hogy a macska már jóval a nagy mezopotámiai és egyiptomi civilizációk megjelenése előtt kísérte az embert, azaz az írás feltalálása és a piramisok építése előtt, szinte egy időben az ember életének nagy forradalmával, az úgynevezett neolitikummal. Egyiptomban szimbolikus állattá vált, a háztartás és a termékenység védelmezőjévé; és éppen a Nílus partján kezdték el először tartani és védeni a macskákat.

Az első bizonyítékok az egyszerű együttélésen túlmutató kapcsolatra az Ókori Királyságban találhatók, amely Kr. e. 2575-től 2135-ig tartott, majd az Új Királyságban, Kr. e. 1550 és 1075 között érte el csúcspontját. Egy Kr. e. 2400-ból, Szakkarából származó sírfestménytől kezdve, amely egy nyakörves macskát ábrázol, jelezve a jó kapcsolatot, egyre gyakrabban jelenik meg a sírberendezésekben és a sírokban. Az Új Királyságtól kezdve a macska, immár isteni szimbólumként, teljes mértékben spirituális címet nyert. Egyiptomban védelmező szerepe a macskaistennő, Bastet megerősödésével vált elismertté, aki az emberi termékenység, a föld termékenysége és az állatállomány védelmezője volt. A híres Bubasti nekropolisz teljes egészében a macskáknak volt szentelve, és a történetíró Hérodotosz beszámol arról, hogy az egyiptomi világban a macskát különösen védték és tisztelték, és hogy egy macska halála olyan gyászidőt jelentett, amikor az emberek leborotválták a szemöldöküket, és hosszú utakat tettek meg, hogy Bubastiban temessék el az állatot.

A hellenisztikus kultúra felvette Bastet alakját mint holdistennőt, és a görög Artemisz istennővel azonosította. A Ptolemaiosz-dinasztia idején szokás volt, hogy a macskákra aranyhímzéses mellényt adtak, ez a szokás később Rómában is elterjedt. Diodórosz meséli, hogy egyiptomi látogatása során, a 180. olimpiai játékok idején, Kr. e. 60 és 56 között, egy római véletlenül megölt egy macskát, és a tömeg a halálát követelte.

A macska népszerűsége az egész Földközi-tenger térségében a föníciaiakhoz kapcsolódott, akik az etruszkokkal és a Magna Graecia népcsoportjaival folytatott kereskedelem révén fokozatosan elterjesztették a kis macskafélét egész Európában, felváltva a vadászgörényt, az európai görény háziasított változatát. A klasszikus világban a macska már a Kr. e. V. században vitathatatlanul elfoglalta helyét mint a ház védelmezője Lares és Penates mellett. A történetíró Hérodotosz műveiben említi, és az egyiptomi hangutánzó nevet, a Myeout Ailurosra változtatja, ami görögül „mozgó farkút” jelent. A Felis kifejezést a rómaiak vették át, míg a Cattus szó, szintén latin eredetű, csak későn jelent meg, és észak-afrikai kölcsönszavak révén került be a szókincsbe. Görögországba a macska a pun hajósok révén érkezett, és a hellenisztikus kultúrának köszönhetően integrálódott.

A köztársasági Rómában a macska eleinte csak a gazdag osztályok körében volt jelen, majd a birodalom idején elterjedt az egész népesség körében. A hellenisztikus kultúrán keresztül a macskák Diana istennőhöz kapcsolódtak, és a Holddal, a nőiességgel, a terhességgel hozták összefüggésbe. Az ókori rómaiak a macskában szabad, megzabolázhatatlan szellemet láttak, olyannyira, hogy Libertas istennőt gyakran macska társaságában ábrázolták. A latin világban Phaedrus, Cicero és idősebb Plinius írt a macskákról. A macska számos ábrázolása található a latin világban, például a pompeji Casa del Fauno (A Faun háza) mozaikján, amely a Kr. e. I. századból származik. A görög–latin világban a macskát mind a mesékben, mind a beszámolókban kétértelműen ábrázolták mint ravasz és cinikus állatot, csirketolvajt és kegyetlen madárvadászt. Ennek ellenére éppen a római terjeszkedésnek köszönhető, hogy a macska egyre elterjedtebbé vált egész Európában, először Gallia Cisalpinában, majd a Transalpina területén, és a Kr. u. IV. században eljutott Britanniába is. Ebben a században Rutilius Palladius agronómus dicsérte a macskák szerepét a vakondok elleni védekezésben, és Opus Agricolturae című művében javasolta alkalmazásukat az articsóka termesztésében. A római hadseregben a centuriók pajzsain különböző színű macskák voltak ábrázolva.

A középkortól napjainkig

Mint tudjuk, az európai történelemben, különösen a középkorban, a macska sötét időszakokat is megélt, mert boszorkánysággal, csábító kísértéssel és különös éjszakai tevékenységekkel hozták összefüggésbe. Ebben az időszakban bizonyos babonák is keletkeztek, főleg Nyugaton, míg az iszlám népek nagyon kedvelték a macskákat, mert maga Mohamed is nagy tisztelettel volt irántuk.

1233-ban IX. Gergely pápa kiadta a Vox in Rama bullát, amelyben kijelentette, hogy a macska ördögi teremtmény, és ezzel elősegítette az intolerancia terjedését, amely macskamészárlásokban csúcsosodott ki egész Európában. A kis macskaféle társítása a sötétség démonjaival és a boszorkánysággal, egészen addig, hogy a Sátán megnyilvánulásának tartották, elterjesztette azt a szokást, hogy a boszorkányokkal együtt elégették, megkínozták őket, hogy kiűzzék belőlük az ördögöt, és megölték őket, hogy elűzzék a balszerencsét. A középkorban a zsidókat is a macskákkal hozták összefüggésbe; azt mondták ugyanis, hogy ők imádják ezt a macskafélét, és főleg, hogy át tudnak változni macskává, hogy bejussanak a keresztények házába és varázsoljanak.

A macskák varázslatokkal és boszorkánysággal való összekapcsolása, valamint alkonyati életmódjuk és nesztelen lépteik, hirtelen feltűnésük mágikus gyakorlatok kialakulásához vezetett, mint például az ailuromancia, azaz a macskák viselkedésének megfigyelése a jövő megjóslására. Ezek a gyakorlatok természetesen még jobban megerősítették a macskákról mint a démoni világ közvetítőiről kialakult negatív képet. Másrészt, egy ailuromancia rituálé, amelyet a középkorban egészen a XVI. századig gyakoroltak Skóciában, és taghairm néven volt ismert, különösen erőszakos volt. A gyakorlatban a macskát tűzre tették, hogy fájdalmában üvöltözzön, mert úgy hitték, hogy ily módon az ördög válaszol, vagy teljesíti a rituálét gyakorló kérését. Más, macskákat érintő rituálékat, amelyek szintén különböző formájú erőszakot alkalmaztak, mint például máglya és akasztás, az eretnek szektáknak tulajdonítottak. Walter Map (1135–1210) író többek között azt állította, hogy az eretnekség egyik leggyakoribb jellemzője ennek az állatnak az imádata volt, ami szintén hozzájárult ahhoz, hogy gyanakvással tekintsenek azokra, akik macskával éltek együtt.

A macskák helyzetét a középkorban még kritikusabbá tette, hogy egyes női tulajdonságokat tulajdonítottak nekik, amelyeket – mint tudjuk – az egyház, ellentétben az egyiptomi hagyományokkal, negatívan ítélt meg. A macskát még inkább megvetetté tette, hogy a csábítással és a gonoszsággal hozták összefüggésbe, megbélyegzésként a tekergőző, érzéki viselkedése, az emberekhez dörgölőzése, a farkát felemelő, ánuszát felfedő üdvözlő mozdulata, valamint a tüzelő nőstények különösen hangsúlyos kifejezései miatt.

Mindez még jobban megerősítette az állat és a boszorkányság közötti kapcsolatot. A boszorkány tehát egy nő volt, aki macskákkal élt, gyakran a közösség peremén. Az ellene irányuló gyakorlatok a máglyahalál mellett egy sokkal gyakoribb büntetést is előírtak: az illetőt bezárták egy zsákba a macskával együtt, majd a folyóba dobták. Nem szabad elfelejtenünk, hogy a macska egyes vonásai hasonlóságot, és így szimbolikus rokonságot teremtettek a kígyóval, mint például a fújás és az írisz függőleges hasítása, amely a vipera jellegzetes tulajdonsága. Edward Topsell még a XVII. század közepén is azt írta, hogy a boszorkányok kísérői általában macska formájában jelennek meg.

Az idő múlásával a helyzet megváltozott, főleg a protestáns reformáció és a felvilágosodás után. Ismét felismerték a macska fontosságát a patkányok és a rágcsálók által terjesztett zoonózisok, például a pestis terjedésének megakadályozásában.

A reneszánsz idején a macska már apránként visszatért a divatba: két fontos író, Francesco Petrarca és Torquato Tasso lett a szószólója, akik dicsőítő szavakkal illették öregkori kis társukat. A vidéki társadalomban a kis macskaféle jelenléte továbbra is garanciát jelentett a kényelmetlen, élelemre vadászó állatok távol tartására, így a népmesék és a mesék kedvelt szereplőjévé vált.

Az ipari forradalom beköszöntével a macska szinte festészeti vagy narratív elem lett, amely képes meghatározni a város átalakulását, jelen van sikátoraiban, panorámájában, gyárkéményei lábánál, az angolszász és francia városok szmoggal teli, ködös látványában. Másrészt, a XX. századi nagyszabású urbanizációval a macska, más állatokkal ellentétben, képes volt újrateremtenie magát, és az egyre inkább a szeretetre szomjazó ember kedvence lett.

Kockázatos a macska népszerűségét pusztán a hasznosságára visszavezetni: a kis macskafélével való kapcsolat a kezdeteitől fogva olyan aspektusokkal rendelkezik, amelyek a mágia és az okkult világába nyúlnak. Ha megfigyeljük, hogy a régi időkben hogyan írják le az állatot, hogyan alakítják át szimbólummá, és ünneplik misztikus hangnemben, nem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy van valami mélyebb rétege a dolognak. Nehéz megmagyarázni, de még ma is vannak, akik állításuk szerint úgy érzik, a macska egyfajta közvetítő a misztikus világ felé. Bármilyen értelmezést adjunk is ennek a benyomásnak, nyilvánvaló, hogy a macskával való interakcióban az ember sokkal mélyebb módon vesz részt, mint egyszerű haszonszerzés céljából. A macska ugyanis el tud vinni minket a saját világába, így vele élni azt jelenti, hogy egy kicsit macskává válunk, és új perspektívából, nem kizárólag emberi szemszögből látjuk a világot.

Nagyon fontos megérteni ezt a varázslatot, és nem banalizálni projekciókkal és antropomorfizmusokkal, olyan emberi tulajdonságokkal, amelyeket saját szükségleteink alapján tulajdonítunk neki, hanem elfogadni és hagyni, hogy elragadjon minket a saját dimenziójába.

A macska ott van mellettünk, és viselkedésével arra invitál, hogy látogassuk meg az ő világát. Vajon tudni fogjuk-e, mint Alice, hogyan juthatunk be a Fehér Nyúl üregébe? A szokásos magyarázatok túl felületesek és pontatlanok ahhoz képest, hogy ez a kapcsolat milyen fontos volt az emberiség számára a történelem kezdete óta. A macskák szó szerint megváltoztattak minket, inspirálták a kultúrát, és lehetővé tették az ember számára, hogy máskülönben elképzelhetetlen egzisztenciális dimenziókba lépjen. De hogyan lehet olyan új kapcsolatot kialakítani, amely etológiai szempontból jobban megfelel a kis macskaféle igényeinek és tehetségének?

A múlt század nyolcvanas éveitől egy új tudományág, a zooantropológia azt tűzte ki célul, hogy rávilágítson az ember és más fajok közötti viszony komplexitására, hangsúlyozva, hogy többnyire figyelmen kívül hagyjuk az állatokkal való kapcsolatunk valódi természetét. A cél az, hogy értékeljük a más fajokkal való kapcsolatot, elkerülve mind az állatok sajátos jellemzőinek és viselkedésének emberiesítését, mind azt a nézetet, hogy csak arra korlátozzuk magunkat, hogy az állatnak meg kell adnia nekünk mindazt a szeretetet, amire szükségünk van. A macska megérdemli, hogy elismerjük a sajátos módot, ahogyan a velünk való kapcsolatát értelmezi. Ezért innen kell kezdenünk utazásunkat a macska csodálatos világába, nemcsak azért, hogy megtanuljuk tisztelni etológiai tulajdonságait, és figyelembe vegyük jóllétét, hanem azért is, hogy élvezhessünk mindent, amit adhat nekünk.

Kiadja 2026-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7170 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Inter – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Special Elite – SIL Open Font License