VÉGTELEN SZERELEM

Kádár Sándor

Published by Kádár Sándor, 2025.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

VÉGTELEN SZERELEM

First edition. November 5, 2025.

Copyright © 2025 Kádár Sándor.

Written by Kádár Sándor.

Tartalomjegyzék

Title Page

Copyright Page

Epigraph

VÉGTELEN SZERELEM

Végtelen szerelem

Prológus

Az első találkozás

1. -  Gergő

2. - Del(f)inke

3 - Gazdi

4 - Gergő és Del(f)inke

A második találkozás

1. - Gazdi, Baristalány és Gergő

2. - Del(f)inke

3. – Madársziget

4. - Gazdi, Baristalány és Állatdoki

5. - Mindenki

6. Gergő és Del(f)inke

A harmadik találkozás

1. - Albatrosz

2. - Del(f)inke

3. - Gergő

4. - Teknősbácsi

5. - A kör

A negyedik találkozás

1. - Állatdoki

2. - Del(f)inke

3. - Gergő

4. - Ugri

5. - Albatrosz

6. - Ugri

7. - A Menhely

8. - A búcsú

9. - A rés

Epilógus

Lábjegyzet

1*. - Golden retriever

2*. - Cserepes teknős

3*. - Palackorrú delfin

4*. - Albatrosz

5*. - Bikacápa

6*. - Állatmenhelyek

7*. - Álomküldés

8*. - Kék bálna

Sign up for Kádár Sándor's Mailing List

About the Author

A végtelen szerelem olyan mély, mindent átható érzelem, amely felülírja az idő és a tér korlátait. Nem csupán egy múló románc, hanem örök elköteleződés, amely a lélek mélyén gyökerezik, és változatlanul kitart az élet kihívásai és változásai közepette. Olyan kötelék, amely a halálon is túlmutat, és a másik lény feltétel nélküli elfogadásán és tiszteletén alapul.

Romantikus lelkületű felnőtteknek

2025

© Kádár Sándor

Végtelen szerelem

•  avagy az ismétlődő találkozások szimfóniája

A végtelen szerelem olyan mély, mindent átható érzelem, amely felülírja az idő és a tér korlátait. Nem csupán egy múló románc, hanem örök elköteleződés, amely a lélek mélyén gyökerezik, és változatlanul kitart az élet kihívásai és változásai közepette. Olyan kötelék, amely a halálon is túlmutat, és a másik lény feltétel nélküli elfogadásán és tiszteletén alapul.

A végtelen szerelem az a csillagpár, amely soha nem hanyatlik le, az a tenger, amelynek soha nincs apálya. Olyan örökké égő láng, amelyet sem az idő, sem a távolság nem olthat ki, hanem minden próbán csak erősebbé válik. Egy határtalan ígéret az örökkévalóságra, egy két lélek közötti csendes megegyezés a múlhatatlan együttlétről.

Prológus

Valamikor, a Fátyolon túl, ahol a térnek és az időnek más a színe és a hangja, mint ebben a mi, általunk ismert világban, két odavaló lény – az érthetőség kedvéért nevezzük őket Tündéreknek – eljátszott a gondolattal, hogy néha-néha, nagy ritkán átenged egy morzsányit ebből a magasabb szintről a földi síkra. Ott, a Magas Szférákban, a gondolatok színekben és hangokban manifesztálódnak. Színes fény- és hangkavalkádok kezdtek gerjedni, gomolyogni, mígnem megszületett a döntés: a morzsa a ZENE legyen. Egy olyan isteni hangfolyam, melynek ereje van áttörni a felejtés fátylán.

Ha egy evilági lényben a HARMÓNIA iránti szomj eléri a megfelelő fokot, az az illető képes lesz érzékelni és átírni ezt az égi üzenetet: ez lesz a SZIMFÓNIA!

A szimfónia – a zeneművészet talán legmélyebb műfaja – nem csupán hangok összessége, hanem a zenekar minden hangjának és színének egyesülésével létrejövő hatalmas áramlás, amely képes feltárni az emberi lélek teljes mélységét és a világegyetem titkait. A szimfónia a lélek hangja, amely képes szavak nélkül kifejezni a sorsot, a természetet, és a Végtelen iránti vágyódást.

De ebben a mostani esetben a Tündérek a Fátyol időnkénti hasadékán átengedték “Az ismétlődő találkozások szimfóniájának” a tételeit.

Ez a mű a feltétel nélküli, örök kötelék dalát meséli el. Négy tételből áll, mindegyik a lélek egy-egy nagy állomását és próbatételét fejezi ki, és csak annak és akkor hangzik el, mikor teljesül a feladat:

A SZERELEM SZÜLETÉSE - avagy a döntés: a harcos energiájú nyitány, amelyben a Sors látszólagos akadályai ellenére egy új kötelék születik meg. A felelősségvállalás és az isteni megmentés pillanata, amely elindít két életformát a sorsszerű úton.

A NÁSZ - avagy a Belső Harmónia: A lassú, bensőséges elmélkedés tétele. A fizikai távolság feletti diadal, ahol a két lélek a Tudatalatti Csendjében járja a szeretet legmélyebb, telepatikus útját, egyesülve abban.

A SZERELEM SZOLGÁLATÁBAN - avagy  Törések és Erősödés: Egy energikus, megpróbáltatásokkal teli tétel. Ahol a kötelék az önzetlenség tüzében edződik, és a segítségnyújtás és a szolgálat magasabb rendű törvénye által erősödik meg.

AZ ÖRÖK BÚCSÚ - avagy a Diadal: a végső, monumentális lezárás. Nem tragédia, hanem a Kiteljesedés és a Feltétlen Elengedés diadalmas tétele, melyben a szeretet tudatosítja saját örökkévalóságát a fizikai elválás ellenére is.

Ez a négy tétel bizonyítja: a zene képes hangot adni mindannak, amit a SZERELEMről szavakkal lehetetlen kifejezni!

Az első találkozás

Gergő és Del(f)inke – A hullámok felett és alatt

1. -  Gergő

Forrón sütött a nap azon a napon, amikor a kis Gergő meghalt.

Késő tavasz volt. Nem meghalásnak való nap volt, bár kérdéses, hogy melyik nap az? Létezik életünkben egyáltalán olyan nap, amelyről elmondhatjuk, miszerint: “ez egy igazi, meghalásra való nap”? Hát NEM!

Az ég odafent csodásan kék, amilyen csak májusban tud lenni. A tenger fövenyén, tekintettel a hideg vízre, még kevesen voltak. Leginkább a nap szerelmesei, akik fényfürdőzésre vágytak. Az aranyszínű homok puha volt és meleg, a tenger színe hívogatóan csillogó, gyönyörű türkiz színben tündökölt. Enyhe szél fújdogált, így aztán hébe-hóba fehér tarajocskák jelentek meg a pajkosan ugrabugráló hullámok tetején.

A kis Gergő unottan, kissé álmosan feküdt a fehér napozó lepedőn, amely halványkék kagylók rajzaival volt díszítve. Busa fejét az előrenyújtott lábaira támasztotta, és nagyokat pislogott, bele a napsugárba. Élvezte a homok melegségét, a tenger és a hullámok által a fövenyre sodort algák sós illatát. Hallgatta a sirályok kiáltását, amint figyelmeztetik egymást a tenger vizében néha-néha ezüstösen megvillanó halacskákra, mint lehetséges ebédre. Próbálta megérteni a beszédüket, de nem igazán sikerült.

Most veszem észre, még nem említettem hogy ki az a Gergő?

A kis Gergő, egy fiatal golden retriever  (1* [1]- olvasd el a lábjegyzetben!). Vagyis egy aranyszőrű, roppant aranyos,kb. féléves kis jószág.* Emberi mértékkel mérve egy kb. 7 éves kisfiú fejlettségi szintjén van. Már egyáltalán nem kölyök, de még nem is felnőtt. Igazi félúton  van a kiskutya és a felnőtt között, gyorsan fejlődik, tele van játékos energiával. Még mindig nagyon kiskutya-szerű a kinézete, és időnként még mindig botladozik egyet-kettőt a hirtelen mozdulatoknál, ami nagyon aranyossá teszi.

Gazdival jöttek ki a tengerpartra, hogy Gazdi egy kicsit még napoztassa a testét. Rövidesen útnak fognak indulni, mert Gazdit szólítja a kötelesség. De még mielőtt elindulnának, Gazdi még el akart tölteni egy lusta napfürdős délelőttöt a kedvenc partszakaszukon. Szeretett volna még utoljára egy jót játszani Gergővel. De persze a kiskutya ennek nem volt tudatában. Ő csak annyit tudott, hogy a világa a legnagyobb rendben van. Az idő szép, a poci teli, a játéka - a citromsárga frizbi itt van, de előtte még egyet lehet szundítani a kiadós reggelit megpihentetve. Mi kell ennél több?

Pillanatnyilag Gazdi nincs itt. Miután leterítette a napozó lepedőt, vette észre, hogy amikor a strandra jövet megálltak a kis kávézónál, a szék karfájára akasztva felejtette a fényképezőgépét. Aggodalommal telve vissza sietett a kávézóhoz. Rászólt Gergőre:

- Várj meg itt kiskutyám, rögtön jövök! Csak a gépemért lépek vissza. Egy perc, és máris visszaértem. Addig maradj a lepedőn!

Gergő mint jólnevelt és többnyire szófogadó kiskutya a lepedőn maradt. Kíváncsian bámulta, hova megy Gazdi. Amikor látta, hogy csak a kávézóig  távolodik el, és ott szoba állt a csinos barista lánnyal, megnyugodott. Vissza ejtette a fejét a két mellső lábára, és nyugodt félálomba merült. Ahogy csak a kiskutyák tudnak.

Gazdi ezalatt megköszönte Baristalánynak, hogy megtalálta az elhagyott  fényképezőgépet. Bár ez inkább a gyér forgalomnak volt betudható. Hiszen a kis terasz tekintettel a szezonkezdési pangásra, jóformán üres volt. Látva, hogy Gergő nyugodtan szundikál a fehér, kagyló mintás lepedőn, rendelt még egy kávét, helyet foglalt, és beszélgetni kezdett a teraszon lézengő és pihenő többi vendéggel.

Gergő arra riadt fel, hogy egy szivárványhártyájú szárnyakkal megáldott szitakötő szállt a nedves orrocskájára. Játékosan odakapott a jobb lábával, de a kis repülő bizgentyű sem volt rest, és vígan tovaröppent. És akkor a kiskutya észrevette amint néhány karnyújtásnyira tőle megmozdul a homok.

-Nicsak, milyen furcsa! - álmélkodott Gergő. Még ilyet sem pipáltam! - mondta.

Egy aranyszőrű retriever és egy féléves kiskutya tipikus kíváncsiságával illetve energiájával, felpattant, hogy megvizsgálja, mi a csuda lehet azzal a homokbuckával, hogy csak úgy megmozdult? Bár Gazdi intő szava, miszerint “maradj a lepedőn, mert mindjárt jövök”, még a fülében csengett, de a lába már pörgött a szaladásra. Győzött a kíváncsiság!

Közelebb somfordált a homokbuckához, és óvatosan megszagolta.

-Nini! Hiszen ez él! - vakkantotta Gergő. De mi a csuda lehet ez, hiszen még soha nem láttam ilyet?!

A mellső lábával óvatosan megbökte a buckát. Kemény volt. A homoknál keményebb, tömöttebb. És akkor a bucka egyik felén kibújt egy ráncos és rusnya fej, és mérges hangon megszólalt:

-Mit okvetlenkedsz te legényke?

A hang rekedt volt, és időtlennek tűnt.

-Te tudsz beszélni? - kérdezte Gergő.

-Hát már hogy a csudába ne tudnék, te oktondi kis majom! - válaszolt a homokbucka.

-Mi vagy te, ki vagy te? - kérdezte Gergő.

-Ejj, nézzenek oda, de buta egy kiskutya vagy! Hát még soha nem láttál teknőst? Mégpedig nem is akármilyent, hanem cserepes teknőst  (2*[2] - olvasd el a lábjegyzetben!)!- kérdezte a homokbucka.

-Nem!- vakkantotta Gergő. - Még soha sem nem láttam, sem nem hallottam ilyent. Azt sem tudom, hogy mi fán terem.

-Nem a fán terem te kis butus!- mordult rá a teknős a kiskutyára. - Hanem a tengerben él, mint a vizek egyik legöregebb élőlénye. De azért itt a szárazföldön is el tudunk boldogulni, bár eléggé kínkeservesen, nem olyan fürgén és kecsesen mint a vízben.

-Te öreg vagy?- kérdezte Gergő megilletődve.

-Bizony hogy az vagyok- válaszolt a teknős. Mégpedig nagyon de nagyon öreg! Mondhatni, ősöreg.

-Akkor azt jelenti, hogy te egy bácsi vagy? - kíváncsiskodott a kiskutya.

-Hát így is mondhatjuk....- jött a válasz.

-És mit csinálsz a tengerben? - faggatózott tovább Gergő.

-Mit csinálok - mit csinálok? - berzenkedett a teknős. -Hát én ott élek a tengerben. Ott van az én életem. Ott van a családom, ott vannak a barátaim és a rokonaim.

-Most mész vissza hozzájuk? - kérdezte Gergő.

-Persze. - válaszolt a teknős. - Megyek, mert várnak.

-Előtte még nem akarsz velem játszani egy kicsit? - kérdezte sóvárogva Gergő.

-Mit játszanál? - válaszolt a teknős, mert nem akarta megsérteni egy visszautasítással a kiskutyát, hiszen látta, hogy még kölyök.

-Várj! -kiáltott fel Gergő. - Hozom a játékom. És meglátod, hogy milyen jól fogunk játszani!

Azzal a kiskutya vissza szaladt a napozó lepedőhöz, és a fogai közé kapta a citromsárga frizbijét. Boldogan odaügetett újdonsült cimborájához, és ledobta elejébe a frizbit.

-És ezzel hogy kell játszani? - kérdezte a teknős.

-Hát nem tudod? - csodálkozott Gergő. - Te eldobod jó messzire, és én utána szaladok, megkeresem, és boldogan visszahozom neked. - mondta. -És ha ügyes vagyok, akkor még a levegőben elkapom!

-És mégis mivel dobom el, te kis oktondi? - kérdezte mosolyogva Teknősbácsi. Én nem vagyok ember, én csak egy vén teknős vagyok. A szárazföldön épp hogy vonszolom magam, de aztán látnád hogy miket tudok a vízben! Milyen méltóságteljesen tudok ott úszni!

-Nahát! - vakarta meg a fejét Gergő. -Hogy ez nekem hogy nem jutott eszembe..... Hiába, no! Akkor ezt csak Gazdival tudom játszani.- mondta bánatosan, és lefeküdt a teknőssel szemben. - De akkor még mesélj nekem az otthonodról- kérlelte.

És Teknősbácsi elkezdett mesélni neki a tenger csodálatos, ezerszínű vízalatti világáról. Mesélt a szivárvány színekben tündöklő korallokról, a zátonyokon megtelepedő különféle növényekről, amelyek víz alatti erdőket képeznek. Mesélt a víz alatti erdő lakóiról: a mogorva és verekedős murénáról, a vidám, tréfás kedvű bohóchalakról, a tarka pillangóhalakról, és a vicces papagájhalakról.

Közben az idő telt.

Gazdi a kávézó teraszáról oda-oda pillantott a kiskutyájára. Onnan nem látta a teknőst, csak annyit, hogy Gergő el van hasalva a homokban, és néha-néha a történet hatására vidáman csóválja a farkát. Így hát nyugodtan szürcsölgette a kávéját, rágyújtott egy újabb cigarettára, és tovább élvezte a felhőtlen beszélgetést a terasz néhány vendégével és főleg a barista lánnyal.

Gergőt pedig úgy elvarázsolta Teknősbácsi meséje a számára eleddig elképzelhetetlen világról, annyira belemerült a színesen előadott történetekbe és leírásokba, hogy észre sem vette, amikor egy-egy huncut, kósza kis hullám kiszaladt a fövenyre. Elérte a frizbit, és minden alkalommal egy picit bennebb sodorta a tenger felé.

Telt múlt az idő. Egyszer a teknős ezzel zárta a beszédét:

-Drága ifjú barátom! Hív a tenger! Hív az otthonom! Számomra ott van az igazi élet! Ott van a könnyű mozgás helye, ahol szabadon tudok úszva szállni minden irányba, akárcsak itt kint a madarak, odafönn a levegőben. Ott van az én mozgás szabadságom, ott van az én igazi, boldog életem! Várnak a finom, víz alatti legelők.... Isten veled ifjú barátom! És ha a sors is úgy akarja, még találkozunk!

-Isten veled Teknősbácsi! - vakkantotta utána bánatosan a kis Gergő, és lekonyultak a borzos fülei.

Azzal a teknős nehézkesen, de megindult a víz felé. Még néhány nehézkes lépés, miközben egy kígyózó nyomot hagyott a föveny homokjában, aztán elérte a vizet. Egy bátrabban kiszaladó hullám elkapta, megemelte, és amikor visszaindult a tengerbe, magával sodorta a teknőst is. Szempillantás alatt eltűnt a kiskutya látóteréből.

Gergő megrázta a bundáját, hogy kirázza belőle a belekerült homokszemeket. Picit bánkódott, hogy véget ért az öreg teknős meséje a számára ismeretlen világról, de hát nem lenne aranyszőrű retriever, ha nem térne vissza egykettőre a vidámsága. Iziben szét is nézett a parton, hogy kivel lehetne egy jót játszani, ki lenne hajlandó dobálni neki a frizbit?

Hát van ennél nagyszerűbb szórakozás?

De hova lett a citromsárga színű frizbi? Sehol nem látta....

Vajon, erre járt valaki, és elvitte? Mert ő is szeretett volna játszani vele?

Dehát senki nem járt itt az utóbbi időben!

És amint izgatottan néz szerte szét, egyszer csak észreveszi bent a hullámokban fel-fel bukkanni a citromsárga frizbit.

Összeszorul a kiskutya kicsi szíve. Jajj Istenem! -gondolta, a legkedvesebb játékom! Azóta van meg nekem, mióta az eszemet tudom! Végig kísért engem egész gyerekkoromon. Jóban-rosszban velem volt! Mennyi boldog, vidám órát töltöttem a hajkurászásával! Mennyit ugrabugráltam érte, hogy még a levegőben elkapjam! És akkor most ez a gonosz tenger elragadná tőlem?

-Na nem! Ilyen nincs! - mondta - illetve vakkantotta elszántan a kiskutya, azzal beugratott a vízbe.

Merészen átszökkelt a felé közeledő hullámon. Át az elsőn, át a másodikon, és nagy nehezen a harmadikon is. De ez már nem is szökkelés volt, sokkal inkább evickélés. Aztán elkezdett úszni arra, amerre az előbb még a frizbit látta felbukkanni egy hullám taraján.

A hullámok mikor a frizbit emelték a magasba, mikor pedig Gergőt. Ha netalán egyszerre voltak a hullám tetején, akkor látta a játékszerét, de amikor hullámvölgybe került, akkor bizony eltűnt szem elől.

A tengeri áramlat pedig csak húzta-húzta befelé a frizbit, és vele együtt a kiskutyát is. De minthogy a frizbi nem úszott, csak sodródott, Gergő pedig kutya lévén, nagyszerűen úszott, ha nehezen is, de csak utolérte a játékszerét.

Elkapta a szájával a frizbit. Örömében megcsóválta volna a farkát, de a vízben ez nem sikerült. Nagy nehezen megfordult a vízben, arra amerre a partot sejtette. Amikor egy nagyobb hullám ismét felemelte, megpillantotta a partot.

-Hűha! Anyám-apám, ne hagyj el! Mikor a csudában úsztam én befelé ilyen sokat? - tette fel magának a kérdést a kiskutya, de immár megszeppenve. Elkezdett kifelé evickélni..... De most már nehezen ment, hiszen a tengeri áramlat sodorta befelé, a nyílt tenger felé, másrészt pedig ott volt a kis Gergőnek a szájában a frizbi, ami a rossz fejtartás miatt, nehezítette a légzést.

Evickélt-evickélt szegény kiskutyus. De már kezdett fáradni. És akkor megtörtént az első baj: egy hullám elkapta a frizbit, és kifordította Gergő szájából. A kutyus ijedten kapott utána, hogy ismét a fogai közé vegye, szorítsa a kedvenc játékszerét. És akkor itta az első nagyobb korty tengervizet.

A kutya akaratlanul is, de elkezdett köhögni. Ekkor még nem volt túl nagy a baj! És talán nem is lett volna, ha hagyja elúszni a frizbit, hadd menjen a most már egyre jobban háborgó tengeren oda, ahova az áramlatok sodorják.

De nem! Az emlékek és a ragaszkodás erősebb volt. Konokul ismét a frizbi után kapott nagyra tátott szájjal, hogy a fogaival megragadja a citromsárga játékszerét. És mit hozott a végzet?

Pont akkor jött egy nagy hullám, amely aztán teljes erejével a kis Gergő tátott szájába zúdult. Görcsös köhögési roham tört az elfáradt, kimerült kiskutyára..... És minél jobban köhögött, annál több sós tengervíz jutott a tüdejébe. Lábai görcsösen rángatózva kapálták a vizet, hátha homokos talajra lelnek, vagy bármire, amin meg tudnak stabilan állni, hogy kiköhöghesse a fojtogató vizet. De semmi......

A víz már nemcsak a tüdejét marta, hanem a szemét is! Mindene viszketett, remegett, fázott.....

Aztán az eszméletlen kín, egy adott ponton átment egy meleg, pihe-puha, mindent körülvevő bársonyos sötétségbe.

Többé nem volt sem hideg, sem meleg, sem viszketés, sem remegés, nem volt többé rángatózás, és nem volt fáradtság.

Csak a csend volt, a határtalan csend.

Aztán volt a lebegés a semmiben.

Egy röpke idő után, a bársonyos sötéten túl mintha megjelent volna egy csendes zene, amely egy halvány, viszont egyre erősödő, de mégis a szemnek kellemes fénybe volt csomagolva. Ez az ismeretlen hang, mintha a mélységből hívná. Mi ez?!? Ez a delfin-ének? A félelmet felváltja a furcsa, mindent elsöprő szeretet érzése.

És akkor a kiskutya, az ő szintjén megérezte, hogy neki ennyi volt, neki bevégeztetett....

2. - Del(f)inke

Eközben, ahol a kiskutya megfulladt, nem messze egy csodaszép delfin kislány úszkált a sekély, napsütötte vizekben.     (3* [3]- olvasd el a lábjegyzetben!)

Bár a tenger felszíne hullámzott, a víz alatt csend és nyugalom uralkodott. A felszíni hullámok megtörték a melegen sütő nap fényét, és csodás, szemkápráztató fényjátékot rögtönöztek a víz alatti világra.

A tenger alatti világ egy csodálatos, rejtett birodalom, melynek szépsége és titokzatossága az emberi képzeletet is felülmúlja. A felszínen a napfény áttör a vízen, és ahogy a hullámok játékosan fodrozódnak, apró ezüstös szikrákat, vibráló fényjátékot vetítenek a mélység felé. Ez a táncoló fény hidat képez a levegő és a víz birodalma között, jelezve, hogy valami egészen különleges kezdődik ott, ahol a víz sötétkékbe fordul.

Ahogy a felszíni ragyogás halványul, a mélyben kibontakozik a tenger igazi ékessége: a korall erdő. Ezek az élő, szikla szerű képződmények a tengeri élővilág barlanglakásai, vagy a nagyobbak már egyenesen a “felhőkarcolói”, melyek ezernyi színben pompáznak. A vörös, narancs, sárga, lila és kék árnyalataiban úszó korallok között láthatatlan ösvényeken hol cikáznak, hol csak lassan lebegnek a tenger lakói. Ezekben a labirintusokban milliónyi apró élet nyüzsög: színes halacskák tömkelege, néha egy-egy pulzáló, áttetsző medúza valóságos mozgó ékszerként úszkálnak a csendes áramlatokban. Aprócska, vakmerő lények, melyeknek mintázata és színe mintha egy festő palettájáról származna. Ők a korall erdő folytonos, szívverés szerű ritmusát adják.

És ebben a köztes térben, ahol fent a nap csillog, lent pedig a tengeri élővilág szüntelen csodája várja a felfedezést, ahol ott rejlik a tengeri mélység időtlen szépsége, itt lebegett Del(f)inke.

És kérdezed, hogy ki is Del(f)inke? Az (f) betűt nem ejtjük ki!

Hát ő egy roppant aranyos palackorrú delfin kislány. Del(f)inke most körülbelül 8 éves. Már nem egészen kicsi bébi, de még egyértelműen fiatal. Emberi vonatkozásban megfelel egy kb. 12 éves embergyerek korának. Ebben a korban a palackorrú delfinek általában már kezdenek önállóan vadászni, de még szorosan anyjuk és a csapattagok közelében maradnak, hogy tanuljanak és védve legyenek. Del(f)inke már közel 2,5 méter hosszú. A teste áramvonalas és karcsú, tökéletesen alkalmas a gyors úszásra.

Az oldala kékes-világosszürke, és a hasa piszkosfehér, vagy inkább nagyon világosszürke. A bőre bársonyos! A szája vonala felkunkorodik, ezért állandóan úgy tűnik, mintha Del(f)inke mosolyogna....

De tényleg sokat is mosolyog! Hiszen ő egy boldog kislány! A nagy családjával él együtt, járják a part menti vizeket. Most húszan barangolnak: a Del(f)inke anyukája, a nagynénjei, és a testvérei, unokatestvérei. Az egyik nagynéni - Szófia - vezeti a csapatot, amelyben többnyire delfin lányok vannak, de néhány kisfiú is járhat a csapattal. Ők mihelyt elérik az önállóságot, odahagyják a csapatot, és aztán fiú csapatokba tömörülve fogják járni a vizek nagyvilágát.

Del(f)inke imád ugrálni a hullámokon, versenyezni más fiatalokkal, és gyakorolni a halak becserkészését, ami gyakran vad, örömteli fröcsköléssel és bukfencezéssel jár. Nagyon kíváncsi természete van, és sokat tanul az anyjától és a csapattól.

Del(f)inke homlokán van egy különleges csillag alakú folt! Ez egy picit megkülönbözteti őt a többi delfintől. Az anyukája azt meséli, hogy azon a felejthetetlen, csodaszép teliholdas éjszakán mikor Del(f)inke megszületett, egy hullócsillag esett le a csillagos égből. Mikor az újszülött kislány az anyukája segítségével - aki az orrával bökdöste a felszín felé, hogy a babája megtegye az első önálló lélegzet vételét -  a hullócsillag pont felettük száguldott a tenger felé. És ez a meteorit, miközben elégett a felső légkörben, ennek a csodás, felvillanó fénye, megmaradt a drága kis delfin kislány homlokán! Igaz, nem igaz, én nem tudom.... De az biztos, hogy nagyon aranyos külsőt kölcsönöz a kislánynak, mintha csak egy apró kis korona lenne a fején.

És most Del(f)inke eltávolodott a nagy családjától. Ők bennebb mentek a tengeren a mélyebb vizek felé. Vadászni indultak, egy nagyobb halraj megtalálása reményében, érdekében. Ő pedig, készakarva lemaradt, és most újra, csak ámulva-bámulva lebeg a korallerdő fölött, és csodálja az élővilágot. Álmodozva próbálja beleképzelni magát az erdőlakók életébe. Hogy ők vajon miképpen élik meg ezt a rengeteg gyönyörűséget, ami a fényjáték folytán itt csillog-villog. Bár nyilván nem először látja, nem tud betelni a csodálattal. Megunhatatlan!

Pont egy színpompás csigának a külvilág és iránta való tétova érdeklődését figyeli, mikor a tenger alatti világ hullámhosszán felharsan a riadó:

-Figyelem és segítség! Az erdő másikvilági szélén, egy odavalósi teremtmény került bajba. Mindenkit kérek, segítsen aki tud!

Del(f)inke kizökken az álmodozásából, és elindul a part felé. Hatalmas, a vízből való kiugrásokkal igyekszik a korallerdő széle felé. És amint közeledik, egyik kiugrás alkalmával észreveszi amint az egyik hullám felemel, majd rögtön utána elejt egy aranyszínű testet. Mikor odaér, látja, hogy egy furcsa, vízvilágban ismeretlen fajta teremtmény, magatehetetlenül hol lemerül, hol felemelkedik a hullámzó víz tetejére.

Del(f)inkének tudomása van róla, hogy az ő világán kívül létezik egy másik világ is. Hiszen minthogy ő nem hal, kénytelen mindegyre a víz felszínére jönnie, hogy lélegzetet vegyen. Ilyenkor néha-néha hatalmas nagy formákat lát. Talán úszó sziklák lennének (hajók)? Ezeken furcsa holmik vannak. Ilyenkor látja hogy kétlábúak jönnek-mennek ezeken az úszó sziklákon, amelyek azért mégsem sziklák, hiszen mikor egyszer-kétszer közelebb merészkedett hozzájuk, látta hogy másfajta anyagból készültek. Amúgy ezek nagyon félelmetes holmik! Büdösek, zajosak és veszélyesek! A végükön van egy forgó valami, aminek a megközelítésétől mindenkit, minden vízi teremtményt óva intenek. Már több olyan delfinről hallott, akiket megöltek ezek a forgantyúk.