Fordította

Nagy Marietta

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sarah Adams Practice Makes Perfect

Copyright © 2023 by Sarah Adams

All rights reserved.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Dell Books, an imprint of Random House, a division of Penguin

Random House LLC

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 641 473 1

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra Mandl Orsolya

Ezt a történetet az érzékeny, gyengéd lelkeknek írtam.

Az introvertáltaknak, akik félnek ragyogni.

Ha gondozod a kertedet, hiszel a holnapban.

Audrey Hepburn

ELSŐ FEJEZET
Annie

Szent meggyőződésem, hogy a randevúzást egy elvetemült gonosztevő találta ki az emberiség kínzására. Túl drámai? A legkevésbé sem. A hozzám hasonló, szociális szorongással megáldott introvertáltak számára a randevúzás egyenértékű a bikinivonal-gyantázással. Vagy a ciklus második napján jelentkező menstruációs görcsökkel. Vagy egy váratlan, sürgősségi fogászati beavatkozással – amikor a rendelőben épp kifogyott az érzéstelenítő.

– Még egyszer, nagyon sajnálom a sört – mondom a velem szemben ülő férfinak.

– Nem gond – feleli röviden, és ez azt jelenti, hogy nagyon is az.

Nem megy valami jól. Nem mintha valaha is jól ment volna, de ezúttal tényleg nem megy. A randevú első tíz percében elriasztani egy férfit, azt hiszem, az új rekordom. Mert John, a férfi, aki itt ül velem szemben khaki színű nadrágban és sör áztatta, foltos pólóban – mivel véletlenül felborítottam az asztalon lévő poharát, és az itala az ölébe ömlött –, úgy tűnik, készen áll rá, hogy lelépjen. Nem hibáztathatom.

Miért gondoltam, hogy meg tudom ezt csinálni? Évek óta nem randiztam, és akkoriban sem szerettem túlságosan. Nem szeretek a figyelem középpontjában állni. Meg sem tudok szólalni, amikor velem szemben egy férfi ül, és mereven bámul rám.

Újra megkérdezem magamtól: Miért vagy itt, Annie?!

Igen, a brownie miatt. Nos, inkább egy korábbi felismerés miatt. Ugyanis rájöttem, hogy bár megnyitottam a virágboltot, amiről anyukám mindig is álmodott, mégis továbbra is az a nyugtalanító érzésem volt, hogy valami hiányzik. Így aztán eldöntöttem, hogy ideje kidolgozni egy tervet arra, hogy megállapodjam a számomra tökéletes személy mellett. Mert ez az egyetlen rubrika, amelyet még nem pipáltam ki az életemben. És mivel odavagyok Johnért (a nővéreimmel mindig csak Dögös Bankosként emlegetjük), úgy gondoltam, hogy ő lehet a tökéletes jelölt erre a pozícióra.

A szóban forgó pozícióval kapcsolatban igen szigorú kívánalmakat támasztok, amelyek a szüleim szerelemmel teli házasságán alapulnak. Az első kritérium, hogy a jelöltnek ebben a városban, a kentuckyi Rome-ban kell élnie, és itteni gyökerekkel kell bírnia. A második feltétel, hogy stabil munkája kell hogy legyen, a harmadik, hogy kedvesnek kell lennie, és támogatnia a pályafutásomat. A negyedik pedig: vágynia kell egy családra.

Nekem csupán ezek a dolgok számítanak.

Így hát, amikor legutóbb a bankba mentem, hogy befizessek egy csekket, felhasználva az évi egyetlen extrovertált pillanatomat megkérdeztem Johntól, lenne-e kedve valamikor találkozni velem, és ő csodálatosképpen igent mondott. A következő hetet azzal töltöttem, hogy leküzdjem azt a stresszt és szorongást, amelyet a kérdés feltevése okozott.

Amikor felvetettem, hogy a változatosság kedvéért (és hogy távol tartsam a minden lében kanál, egyetlen jelzőlámpás városunkat a magánügyeimtől) egy kicsit távolabb találkozzunk Rome-tól, ő a Peppercornt javasolta, egy kellemes éttermet harmincpercnyi távolságra. És amikor utánanéztem, az étteremajánló alkalmazás azt állította, hogy a helyen kiváló óriás brownie-t lehet kapni. Nem is lehetne jobb.

A desszert szó szerint az egyetlen oka annak, hogy még itt ülök ezen a fájdalmasan kínos randevún.

Bárcsak azonnal írhatnék egy üzenetet a nővéreimnek, hogy megkérdezzem, mit tegyek. Csakhogy ehhez tudniuk kellene, hogy randevún vagyok, és ezzel éppen olyasfajta figyelem irányulna rám, amit eddig próbáltam elkerülni.

Mert abban a minutumban, hogy a nővéreim megtudják, hogy férjet keresek, mindenki más is tudni fogja. És igazán nem szeretném, hogy Mabel (aki olyan, mintha a nagymamám lenne) megpróbáljon összeboronálni minden partiképes agglegénnyel, akit csak ismer. Ezért inkább titokban tartom ezt, mint a legtöbb dolgot az életemben.

Az egyetlen ok, amiért most legyűröm a szörnyű szociális szorongásomat, hogy teljesen biztos vagyok benne, hogy a házasság az a bizonyos dolog, amely hiányzik az életemből. Azt kívánom, bárcsak fel tudnám hívni a szüleimet, hogy kikérjem a véleményüket, de mivel hároméves koromban meghaltak, ez már nem lehetséges. Ehelyett a nyomdokaikba lépek. Huszonnyolc évesen házasodtak össze. Vagyis egy évem sincs arra, hogy megtaláljam azt az embert, akivel életem hátralévő részét szeretném tölteni.

De ehhez sajnos előbb randevúznom kell.

Johnra mosolygok, remélve, hogy ez enyhíti az afelett érzett bosszúságát, hogy sörrel átitatott ruhát kénytelen viselni. Csakhogy én Annie Walker vagyok: egy félénk, rendkívül introvertált lány, szociális szorongásos zavarral, és érzem, hogy ez a férfi egyetlen további másodpercet sem szeretne a társaságomban tölteni. És ettől a mosolyom inkább tűnik bizonytalan grimasznak. Szerintem vicsorgásra hasonlíthat. Lehet, hogy az orrlyukam is lángol.

Képtelen vagyok erre.

John megköszörüli a torkát, és megpróbál mosolyogni. El kell ismernem, hogy neki jobban sikerül, mint nekem.

– Szóval… milyen érzés egy virágbolt tulajdonosának lenni? – A hangja unottan cseng.

Legszívesebben sikítva menekülnék. A szívem szaporán ver, és ez az elegáns étterem is túl lármás. Nem tartozom ide. A nővéreim, Madison és Emily mindenesetre imádnák.

– Annie… – John ismét ösztökél, amikor nem válaszolok azonnal.

Rendben. Tehát a beszélgetés. Meg tudod csinálni, Annie. Nem kell hallgatnod, hiszen a fickó épp egy olyan témáról kérdezett, amit igazán szeretsz. A virágokról. Pofonegyszerű.

Nyelek egyet, és felkészülök a válaszra.

– Hm, szórakoztató. – John vár egy pillanatig, majd kissé előrébb hajol, egyértelműen arra vár, hogy mondjak még valamit. – Igazán szórakoztató – teszem hozzá, hogy több szóval csillapítsam a mondatok utáni vágyát.

Részletesen kifejteném, de jelenleg az egyetlen dolog, ami a fejemben kavarog, az a virágok szaporodási ciklusa (amit lenyűgözőnek találok). Csakhogy van egy olyan érzésem, hogy John nem az a típus, aki rácsodálkozna az élettanra. Ezért inkább befogom a számat.

– Szóval… igazán szórakoztató? – kérdezi, én pedig bólintok. – Hát, jó. – Mély levegőt vesz, majd hátradől a székén, és más irányba néz. Megmártózunk a kényelmetlen csendben. A legtöbb embert ez arra ösztökélné, hogy mondjon valamit – bármit –, ám engem nem. Még jobban lefagyok. Az én vállamra túlzott teherként nehezedik a súly, hogy folytassam a beszélgetést.

A családban én vagyok a legcsendesebb, aki mindig valamilyen könyvet bújik, mert jobban szereti azokat a világokat, ahol nem kell más emberi lényekkel kapcsolatba lépnie. Sokkal könnyebb a kapcsolatokról olvasni, mint ápolni őket. És kevésbé veszélyes. Mert a könyvek szereplőit nem tudom megbántani, nem mondhatok nekik rosszat. És a könyvek hősei nem ítélkeznek felettem.

Amikor John előveszi a mobiltelefonját és elkezdi pörgetni, rádöbbenek, hogy meg kell próbálnom beszélgetni, különben ez az este véget ér, még mielőtt elkezdődne.

– Szóval, John… – kezdem, és a következő tíz percben szinte minden kiesik, miközben megállás nélkül fecsegek. Csak akkor térek magamhoz újra, amikor befejezem a szónoklatomat: – És ezért van az, hogy a virágok elsődleges célja a szaporodás.

– Hűha. Oké. Ez… rengeteg információ volt a virágokról – jegyzi meg olyan arckifejezéssel, amely leginkább riadtnak mondható. Egyértelmű, hogy a beszélgetésre tett kísérletem megsebezte, és most elvérzik.

Félénken mosolygok, és tekintetemmel a pincérnőnket keresem. Nagyon sokan vannak, ezért nem jött még, hogy felvegye a rendelésünket, miután kihozta az italainkat. Most már tényleg jól jönne egy kis szünet.

Semmi.

– Szóval, nos, van valami hobbid legalább? – kérdezi.

Ó, jézusom, „legalább”. Már olyan messzire kerültem a randiradarjától, hogy egy legalábbot keres, hogy valami mentőkötelet dobjon nekem.

A ruhámat gyűrögetem az asztal alatt. Nagyon is van hobbim, de még a nővéreim sem tudnak róla, szóval holtbiztos, hogy nem osztom meg ezzel a fickóval, akinek úgy tűnik, fizikai kényelmetlenséget okoz, hogy velem tölti az idejét.

– A virágok a hobbim és egyben a munkám is.

– Remek – mondja udvariasan, mert megint lezártam egy lehetséges beszélgetési témát. Miért vagyok ilyen? Muszáj beszélnem. Tegyél fel neki kérdéseket! Miért nem jut egy sem az eszembe? Az agyam üres tábla, mindent letöröltek róla.

Az ujjaival dobol az asztalon és nem néz rám.

Bepánikolok, és kibököm az első dolgot, ami eszembe jut.

– Férjhez akarok menni.

No lám, végül mégiscsak mondtam valamit, ami felkelti John figyelmét.

Tátott szájjal, megdöbbenve bámul rám, mert igen, épp most említettem meg a házasságot egy kisiklott randin.

Próbálom kiköszörülni a csorbát, ezért hozzáteszem:

– Ó, nem, nem hozzád! – A mosolyom elhalványodik, amikor látom, hogy az arca eltorzul. – Nos, talán hozzád. Ki tudja? Ha ma este jól mennek a dolgok, bármi megtörténhet.

Rádöbbenek, hogy ez úgy hangzott, mintha ma éjjel biztosan együtt bújnánk ágyba, és ha John elég ügyesen elszórakoztat, akkor meg tud győzni engem. Szuper.

– Sajnálom. Nem úgy értettem, hogy jónak kell lenned, tudod, hogy miben… ahhoz, hogy hozzád menjek. Biztos vagyok benne, hogy időbe telik, míg azt a dolgot megtanulja az ember.

Az arcából minden szín kifut, mert most még rosszabbul csinálom. John nagyokat pislog, fogalma sincs, mit feleljen. Ez a randevú menthetetlen.

– Megbocsátasz nekem, John? Használnom kell a mosdót. – És rendezni a soraimat. Esetleg kimászni az ablakon, és elmenekülni.

Annyira megkönnyebbül attól, hogy pár percre megszabadul a társaságomtól, hogy lelkesen bólogat.

– Igen, menj csak nyugodtan.

Remegő lábamra állok, és keresztülsétálok az éttermen. Irracionális módon úgy érzem, mintha mindenki azt bámulná, milyen kínosan áll rajtam ez a ruha. Ez a nővérem ruhája, ezért kicsit hosszú nekem. Úgy simul a hajlataimra, ahogy kell, de aztán elárasztja a térdemet, és a lábszáram közepénél lebeg, nem úgy, mint Emilyn, akinek térd fölé ér. Sok sikeres randevúján viseli ezt a ruhát, mert benne nincs egy cseppnyi szociális szorongás sem. Kiloptam a gardróbjából, és elrejtettem a táskámban, így nem vette észre, amikor eljöttem otthonról, és nem kérdezte meg, hová készülök. Nekem nincs semmim, amit ilyenkor felvehetnék, mert nem járok szuper randikra. (Három éve randevúztam utoljára, és az is nagyon hasonlóan ment, mint ez.)

A másik nővéremtől is kölcsönvehettem volna egy ruhát, de Madisonnak olyan méretei vannak, mint egy mesebeli tündérnek, és esélytelen, hogy bármelyik ruhája is feljöjjön a csípőmre.

Egy mérföldesnek tűnő séta után eljutok a mosdóba, és nekidőlök a falnak. Az automata kézszárító beindul a vállam mellett. Az ijedségtől ugrom egyet, és felsikoltok.

– Rendben, Annie, szedd össze magad! Meg tudod csinálni! – mondom, miközben eliszkolok a kézszárítótól, és előveszem a telefonomat a táskámból. Megnyitom a képernyőt, hogy egy üzenetet küldjek Ameliának, aki hamarosan a sógornőm lesz. Ő az egyetlen, aki tudja, hogy ma este randevúm van.

Amikor Amelia (valószínűleg Rae Rose-ként, a világhírű popsztárként ismeritek) a városba érkezett kicsivel több mint egy éve, és egymásba szerettek a bátyámmal, rögtön szoros kapcsolat alakult ki közöttünk, amire nincs igazán magyarázat. Mintha mindig is a családunk tagja lett volna. És annak ellenére, hogy még új a családban, jobban megbízom benne, mint bárki másban. Ezért is neki írok most.

ANNIE: SEGÍTSÉG!!!

AMELIA: Jaj, ne! Nem megy jól?

ANNIE: Ráborítottam az italomat. Aztán azt mondtam neki, hogy férjhez akarok menni.

AMELIA: Te jó ég! Ennyire szereted?

ANNIE: Nem. Utálom.

AMELIA: Hm, zavaros. Meg tudsz lógni?

ANNIE: Nem! Az szemétség lenne!

AMELIA: Em és Maddie átjönnek, itt lesznek perceken belül. Csak mondd meg neki, hogy közbejött valami, és gyere, lógj velünk te is!

ANNIE: Nem tudom megtenni vele, miután ráöntöttem egy pohár italt, aztán meg arra célozgattam neki, hogy kedvemre kell tennie az ágyban, különben nem megyek hozzá.

AMELIA: Ó, istenem! Akkor sok mindent meg kell beszélnünk.

ANNIE: Csak gyorsan eszem valamit. Ne kezdjétek el a filmet nélkülem!

AMELIA: Sok szerencsét! Hozz nekem brownie-t! Ők készítik a legjobbat.

A tükörbe nézve megacélozom magam, hátrasimítom hosszú, szőke hajamat (ez legalább tényleg szép, hála Emily sütővasának, amit szintén elcsentem), majd kilépek a mosdóból.

Sajnos arra érek vissza az asztalhoz, hogy még hallom, amint John befejez egy telefonbeszélgetést, amit nem akart, hogy halljak.

– Igen, mondom neked, hogy hihetetlenül unalmas. És valahogy kínos és fura. Mintha nem lenne személyisége. – Csendben van, amíg a vonal másik végén lévő személyt hallgatja. – Igen, úgy értem, csinos, de még csak egyetlen estére sem akarom felszedni, mert annyira unalmas. Csak hívj fel öt percen belül valami sürgős dologgal! Oké, igen. Köszönöm.

Lángol az arcom. A mellettünk lévő asztalnál ülő nő az egészet hallotta, és most Szánakozó Tekintettel néz rám. Gyűlölöm a Szánakozó Tekinteteket. Jobban örülnék, ha nevetne. A nevetést tudom kezelni. A testvéreim profi mókamesterek, szóval arra kondicionáltak, hogy végignevessem az életemet. Semmi szánakozás.

Veszek egy mély levegőt az orromon keresztül, így nem fakadok sírva – az csak hab lenne a tortán, ugye? –, és hátrálok néhány lépést. Elszámolok ötig, és amikor eléggé összeszedem magam, hangosan felbukkanok újra.

– Visszatértem!

John megigazítja a szalvétáját, arcán új, ragyogó mosoly jelenik meg (valószínűleg azért, hogy meggyőzően szomorú lehessen, amikor el kell majd mennie a vészhívás után).

– Remek. Tudod, mit szeretnél rendelni?

– Talán csak egy brownie-t – mondom sokkal inkább magamnak, mint Johnnak. A szemem sarkából látom, hogy belép egy pár az étterembe. Felnézek, és visszakapom rájuk a tekintetemet.

Ez… a kalóz.

MÁSODIK FEJEZET
Annie

Vagy nem. Nem igazi kalóz, hanem Will Griffin, Rae Rose – aki nem más, mint a bátyám menyasszonya, Amelia – korábbi testőre. Noah és Amelia nem sokkal több mint egy éve találkoztak, amikor Amelia kocsija lerobbant Noah házának előkertjében. És azóta jóformán elválaszthatatlanok. Így aztán Amelia utolsó turnéja után, amikor úgy döntött, hogy hivatalosan is kis városunkba, a kentuckyi Rome-ba költözik, hogy a bátyámmal éljen, Will vele jött néhány hétre, amíg Amelia berendezkedett, és a sajtó lehiggadt. Mivel Amelia biztonságát nem igazán fenyegette itt semmi, Willt áthelyezték, hogy egy másik hírességet védjen.

Ezt megelőzően öt évig volt Amelia testőre, amikor Ameliának szüksége volt rá. Ez idő alatt Will egyfajta hírességgé vált mint a világ legdögösebb testőre. És a legveszélyesebb. Ha rákerestek arra a címszóra, hogy a szexi, veszélyes testőr, Will képe az első, ami felbukkan, továbbá egy csomó videó, ahogy ijesztő embereket nyom a falhoz, akik megpróbáltak közel férkőzni Ameliához. Az egyik videón az látszik, hogy földre teper egy fickót, aki kést rántott, amikor Will egy politikusra vigyázott. Rengeteg félelmetesen lenyűgöző kép és videó van róla, ahogyan alaposan és sikeresen végzi a munkáját. És ott van a BuzzFeed-cikk is, amely személyes kedvencem. Egy egész részt szenteltek Will Griffin sokféle megjelenésének. Ez alapvetően egy kép- és GIF-válogatás; a képek némelyikén Will szigorú, néhol elragadtatott. Will tökélyre fejlesztette az egyensúlyt a „bekopogok hozzád, ha szívózni próbálsz velem”, és „a kezem gyengéden bánik a testeddel” között.

És ott van a People magazin cikke is, amely olyan fényképeket közölt róla, amelyeken különböző nők társaságában látható a világ különböző pontjain. És ezek a nők sokan vannak. Nem is nagyon szeretem azt a cikket.

Amelia – az egyetlen nő a világon, aki úgy tűnik, hogy immunis Will vonzerejére – azt mondja, hogy Will úgy néz ki, mint egy utcai harcos, de ebben nincs igaza. Az utcai harcosoknak hiányzik néhány darabka a fülükből és le van törve a foguk, és húsos az öklük. Ám Will Griffin… gyönyörű.

Dús, szénfekete szemöldöke átível huncut kékesszürke szeme felett. A teste izmos, ruganyos, a szája játékos, és abszolút komisznak tűnik, amikor mosolyog. Bal karját gyönyörű, díszes, fekete virágtetoválások borítják, amelyek végigfutnak izmos alkarján, és a kézfején és az ujjpercein szétterülő pillangóban végződnek. Nem kell odanéznem, hogy tudjam, a pillangó most is ott van. Elégszer tanulmányoztam, hogy megjegyezzem az alakját, amikor Will nem nézett rám azokban a hetekben, amíg itt volt a városban.

Willnek olyan arca van, amely arra bátorít, hogy piszkáld, mert imádná, hogy üldözhet, vágyik az effajta kalandokra. Nem, Will nem utcai harcos, sokkal inkább egy huncut, vad démon. Egy kalóz. Legalábbis a fantáziáimban, ahol fülbevalója van, és szűk szarvasbőr térdnadrágot visel egy nyitott nyakú fehér vászoninggel, amely szabadon hagyja a mellkasán lévő tetoválásokat. Mert feltételezem, hogy léteznek ilyen tetoválások. Említettem már, hogy a szerelmes történelmi regények a hobbim? Különösen a kalózos műfajban.

Ahogy Will és gyönyörű partnere belépnek az étterembe, úgy tűnik, mintha hirtelen az egész helyiség életre kelne. Apró vigyora elektromos örvényeket kelt a levegőben. Amikor a partnere derekára helyezi a kezét, én is érzem ugyanennek az érintésnek a képzeletbeli verzióját a bőrömön. Az idő lelassul, ahogy Will és a nő az asztalukhoz suhannak az éttermen keresztül. Olyan magabiztosak, hogy látszólag észre sem veszik, hogy mindenki őket bámulja. Will talán hozzá van szokva.

John telefonja ebben a pillanatban rezegni kezd. Mosolygok magamban, ahogy előad egy Oscart érő jelenetet. Lepillant a telefonra, kis ránc jelenik meg a két szemöldöke között. Egy vicces kis hm!-t hallat.

– Kíváncsi vagyok, miért hív a lakótársam. Nem bánod, ha felveszem?

– Nem, egyáltalán nem – mondom erőtlenül. Elvonja a figyelmemet Will látványa, aki leveszi feszes öltönyfelsőjét, és a széke támlájára rakja, majd felhajtja az inge ujját. Te jó ég, milyen gyönyörűek azok az alkarok!

John felveszi a telefonját, a hangja riadt.

– Halló!

Az arca azonnal aggódóvá válik, ahogyan az enyém is, mert én is szeretnék egy Oscart.

– Tényleg? Mi történt? – Az ujját feltartva jelzi, hogy mindjárt jön, majd feláll az asztaltól, és elsétál, hogy aggódva beszélgessen a szobatársával, vagy akárkivel, aki a vonal másik végén van.

Végül leintem a pincérnőt, aki úgy tűnik, egész este kerülni akart bennünket, és kérem a számlát, illetve egy hatalmas brownie-t elvitelre.

Aztán elfoglalom magam azzal, hogy tökéletes kis négyzetté hajtogatom a szalvétámat.

– Annie? – Ismerős férfihangot hallok a fejem fölött.

A szívem nagyot dobban. Felemelem a fejem, hogy egyenesen Will Griffin titokzatos szemébe nézzek. Még sohasem szólított a nevemen. Varázslatos volt. Még köszönni sem terveztem neki, mert nem voltam biztos benne, hogy emlékszik rám. Amelia testőreként a figyelem középpontjában állt. Kedvesen mosolygott, és mindig kacsintott az idős hölgyekre, Mabelt teljesen az ujja köré csavarta; de a csevegésbe sohasem merült bele igazán. Ugrásra készen mindig a háttérből figyelt fényvisszaverő pilóta-napszemüvegében, készen arra, hogy bármelyik pillanatban golyót kapjon Amelia helyett.

– Will Griffin. Hát te vagy az. Szia!

Mosolyog.

– Te meg Annie Walker. Szia!

– Mit csinálsz itt? – Körülnézek, azt remélve, hogy meglátom Adele-t, de nem. Csak a gyönyörű barna hajú nőt látom, akivel jött, és aki éppen az étlapot tanulmányozza. Visszafordulok Willhez, és végigmérem a tekintetemmel. Testre szabott öltönynadrágja szépen öleli izmos combját, felsőtestét vállához simuló, kigombolt nyakú, fekete karcsúsított ing fedi, amelynek az ujját felhajtotta az alkarján. Magnóliák és levelek művészi mintázata árad ki az inge alól és ereszkedik le a csuklójáig.

Te jó ég, fogadok, hogy Will miatt az összes férfi az étteremben belekapaszkodik a nőjébe, és reméli, hogy Will nem dönt úgy, hogy megszökik az egyikükkel.

– Éppen randevún vagyok – mondja, és az asztalnál ülő kedves nő felé mutat.

– Te Rome-tól harmincpercnyire randevúzol? Véletlen lenne?

Vigyorog, és két ránc – nem teljesen gödröcskék – keretezi a mosolyát, mintha még a teste is megértené, milyen kiemelkedő mosoly ez, és hangsúlyozni akarná.

– Nem igazán. Gretchen és én mind a ketten átutaztunk ezen a vidéken, úgyhogy este találkoztunk. Aztán holnap Rome felé veszem az irányt. Amelia nem mondta? Egy időre ismét mellé rendeltek.

– Ó, nem tudtam. – Miért nem mondta el nekem? Miért is mondta volna el? Senki sem tudja, hogy azóta tetszik Will, amióta először találkoztam vele.

– A csapata a közelgő esküvő miatt növekvő médiajelenléttől tart a városban. Azt akarták, hogy itt legyek a biztonság kedvéért.

– Klassz. Örülök, hogy visszajössz. – Ekkor rádöbbenek, hogyan hangzott ez, és hozzáteszem: – Úgy értem, Amelia miatt.

Kedvesen elvigyorodik, és összeugrik a gyomrom.

Sűrűn nyelek.

– És klassz, hogy ilyen közel leszel a barátnődhöz egy ideig – mondom. Próbálom elterelni a figyelmét arról, hogy akaratlanul is beismertem, mennyire örülök annak, hogy újra a városban lesz. Újra a közelemben.

Rövid pillantást vet rám a válla fölött.

– Gretchen nem a barátnőm, ez csak egy randevú.

De azt mondta, hogy vele tölti az éjszakát…

Ó! Rendben! Ez csak egy egyéjszakás kaland. Szuper, szuper, szuper. Abszolút szuper és normális. És ahogy elképzelem, hogy Will minden ruháját leveszi, egyáltalán nem lobbantja forró lángra a bőrömet, és egyáltalán nem furcsa és bizsergető.

– Egyedül vagy itt? – kérdezi. Végigfut rajtam a tekintete, majd az asztalra és az üres székre néz.

A következő pillanatban John visszalép az asztalhoz. Mielőtt kinyitná a száját, válaszolok helyette.

– Nos, randevún voltam. De attól tartok, John most elmegy, mert az imént kapott egy sürgős hívást, hogy vészhelyzet van. – John elkerekedett szemébe nézek. Azt hiszi, jövőbelátó médium vagyok. – Ég a házad? Kórházba került a nagymamád? Vagy a lakótársad defektet kapott? – kérdezem vidáman.

Egy pillanatig habozik.

– Ó, a defekt stimmel!

Ennyit az Oscarról. Will pillantása hirtelen elsötétül, és John színészi képességei a bátorságával együtt tovaszállnak.

– Utálom, amikor ez történik – mondom kedvesen, miközben a pincérnő kihozza a számlánkat és az elvitelre rendelt brownie-mat. Miközben lerakja, kétszer is visszakapja a tekintetét Willre. Sokkolja, hogy Will mennyire jóképű. Álljon be a sorba, hölgyem!

– Nos, John, sok szerencsét, segíts a barátodnak! Vezess óvatosan! – A táskámba nyúlok, hogy kivegyem a pénztárcámat, és kifizessem az italomat és a desszertet, mielőtt elmennék. Alig várom, hogy kijussak innen, és végre magam mögött tudjam ezt a randit.

John toporog, és a kulcsaival babrál.

– Igen. Köszönöm a megértésedet.

– Semmi gond. – Búcsút intek neki, miközben tovább kotorászom a táskámban.

Felnézek, mert torokköszörülést hallok, és azt látom, hogy Will a vállát enyhén John mellkasához nyomja és megakadályozza, hogy elsétáljon, ahogy azt John nyilvánvalóan megkísérelte. Will az asztal felé biccent a fejével. Ez valamiféle néma Férfi Nyelv, mert John gyorsan a farzsebébe nyúl, előhúzza a pénztárcáját, és ledob egy ötvenest az asztalra.

– Én állom a számlát.

– De kiöntöttem…

– Rendben vagyunk így. Jó éjt, Annie! – John olyan gyorsan elhúzza a csíkot, hogy porzik a szőnyeg a nyomában.

A vállamra vetem a táskámat, és felállok. Will még nem mozdul. Egészen mostanáig nem tudatosult bennem, milyen magas a fickó. A válláig érek. Ez nem is olyan nehéz, ha csak százhatvannégy centiméter az ember.

– Jól vagy? – kérdezi Will összevont szemöldökkel.

Mosolygok.

– Igen. Miért ne lennék?

– Mert ez a seggfej láthatóan csak kifogást keresett, hogy leléphessen.

– Igen, határozottan ezt tette.

Will alaposan szemügyre vesz. A szomorúság jeleit keresi rajtam.

– És ez nem bánt téged?

Átgondolom, majd őszintén válaszolok.

– Egy kicsit, de nem igazán. Mind a ketten szörnyen éreztük magunkat. Nem vártam el tőle, hogy itt maradjon, ha ilyen nyomorultul érezte magát. – Vállat vonok. – Remélem, most már jobb lesz az estéje.

Will hitetlenkedve nevet.

– Komolyan beszélsz?

– Nem kellene?

Mosolyog, és ettől ismét megremeg a gyomrom. Istenem, milyen lenne egy olyan férfival randevúzni, mint ő! Csupa karizma és magabiztosság. Egész biztosan zavarban lennék.

– Szerintem talán túl kedves vagy? – Úgy mondja, mintha kérdezné.

– A nővéreim egyetértenének veled, de ha belelátnátok a fejembe, miközben vezetek… – halkan füttyentek, és hagyom a levegőben lógni a ki nem mondott gazságaimat.

– És mi van veled? Most lesz egy rossz estéd?

– Senkinek sem lehet igazán rossz az estéje, ha van egy hatalmas brownie-ja, amit megehet útközben hazafelé – mondom, és bizonyítékként felemelem a műanyag tárolódobozomat.

Jaj, ne! Most Szánakozó Tekintettel néz rám.

– De igen. Ettől még rosszabb lesz. Nem akarsz csatlakozni Gretchenhez és hozzám?

Ettől hangos nevetésben török ki.

– Nem, köszönöm, de semmiképpen sem. Nagyon kínos lenne – mondom, és az étterem kijárata felé indulok. Will mellém szegődik, lépésről lépésre igazodik hozzám, és nem egészen értem, miért beszél még mindig hozzám. Ja igen, sajnál. – Ne aggódj miattam! Tényleg. Ragyogó estém lesz. Van egy könyv, amelyet már nagyon szerettem volna befejezni.

Ez féligazság. Egészen biztosan sírni fogok a hazaúton John bántó szavai miatt, de van egy szerelmes regényem, amelyet be kell fejeznem. A könyvben egy kalóz most rabolt el egy nőt, aki szellemes megjegyzéseivel és elbűvölő személyiségével éppen most készül felforgatni a kalóz egész világát.

– Egy könyv – ismétli hitetlenkedve.

– Ühüm.

– Egy könyv fog szórakoztatni?

Nevetek, miközben tovább sétálunk.

– Te is azok közé tartozol, akik nem olvasnak? Pedig biztosíthatlak, hogy a filmek sohasem jobbak.

– Nem mondanám, hogy nem olvasok. Csak eddig nem érdekelt az olvasás.

– De most már igen? – kérdezem reménykedve, miközben ránézek.

– Talán. – Elmosolyodik.

Az ajtóhoz érek, és azt hiszem, ez az a pillanat, amikor az útjaink elválnak Will-lel, de meglepetésemre előrehajol, és kinyitja nekem az ajtót. Aztán ő is kijön velem, miközben vet egy pillantást a vacsorapartnerére, és egy jelre vár, hogy részéről rendben van-e, ha kikísér. A partnere int, hogy csak menjen. Szép lány.

A levegő forró és fülledt, mint minden nyáréjszakán itt, délen. A sarkam kopog a betonjárdán. Nem tehetek róla, de elnevetem magam. Ez egyáltalán nem az életem megszokott kísérőzenéje. Normális esetben egy fehér Converse cipőt viselek, öltözetként az öt különböző színű kertésznadrágom egyikét, alatta pedig egy pólót. Ha megkeresed a kényelmes szót a szótárban, az én képemet találod majd mellette.

– Szóval, melyik könyv lesz az? – kérdezi Will, amikor odaérünk a furgonomhoz, és előveszem a kulcsaimat.

Halkan nevetek.

– Micsoda?

– Milyen könyvet fogsz ma este olvasni?

Visszanézek az étterem felé, és azon tűnődöm, mi a fenéért van itt kint velem, és akar a titkos könyvklubomhoz csatlakozni, ahelyett hogy visszamenne a vacsorapartneréhez. Mintha azért ácsorogna itt, hogy megpróbálja meghosszabbítani a beszélgetésünket. De mégsem. Biztos vagyok benne, hogy csak kedves akar lenni. Esélytelen, hogy egy hozzá hasonló férfit érdekelne egy olyan nő, akit éppen most ejtettek a randija közepén azért, mert hihetetlenül unalmas, és csinoska ugyan, de még egy egyéjszakás kalandra sem jó. Biztos vagyok benne, hogy Will csak egy kis figyelmet fordít a kedves lányra, mielőtt megy a dolgára.

Vetek rá egy sanda pillantást, és elmosolyodom.

– Ha elmondanám, meg kellene, hogy öljelek. És mivel nem igazán rajongok a gyilkosságokért, azt hiszem, inkább megtartom az infót magamnak.

Will felnevet. Fogalma sincs, mit kezdjen velem. És ezzel mindketten így vagyunk. Hirtelen rádöbbenek, hogy ahogy itt állok, könnyedén beszélgetek Will Griffinnel, és fogalmam sincs, hogyan sikerült ezt kiviteleznem. Mindössze annyit tudok, hogy valahogy könnyen megy.

– Nos, akárhogy is, remélem, hogy igazán örömödet leleled majd az olvasásban, és élvezni fogod a könyvedet.

Will kinyitja a furgonom ajtaját. Pillanatnyilag zaklatott vagyok, csak mert ez az öt perc vele máris jobb volt, mint bármilyen randevú, amelyen valaha is részt vettem, és többször mégsem lesz benne részem. És mostantól minden randevún, amelyre elmegyek, abban fogok reménykedni, hogy a partnerem kinyitja majd az ajtót előttem. Persze, ezt nem fogja megtenni, mert a nők fele a világon utálja, ha egy férfi kinyitja előtte az ajtót, a másik fele meg imádja. Mindez oda vezet, hogy a férfi pánikba esik ahelyett, hogy megkérdezné, a nő mit szeret jobban. Engem egyébként sohasem érdekelt különösebben, hogy kinyitják-e nekem az ajtót, vagy sem, de most, hogy Will megtette, határozottan a tetszik oszlopba került a dolog.

Még rosszabb, hogy azt fogom remélni, hogy a következő randevúpartneremnek olyan kékesszürke szeme lesz, mint Willnek. Nem is egyszerűen kékesszürke, inkább szürkéskék, veszélyes, fekete peremmel keretezve. Nem tudom pontosan, mit jelent ez, csak azt tudom, hogy minden porcikámban érzem, az a perem veszélyes.

Lehetséges, hogy túl sok romantikus regényt olvasok.

Elmosolyodom.

– Én pedig remélem, Gretchennel élvezni fogjátok az összes szerelmi kalandotokat. – Ó, istenem! Grimaszolok, amikor Will szeme elkerekedik.

Ha még nem lenne teljesen világos, szűz vagyok. Csak fontosnak érzem, hogy ezt most megemlítsem.

– Valószínűleg nem kellett volna ezt mondanom. Elnézést. Az első randis bénázásom utóhatása. Elindulok, mielőtt a virágok szaporodásáról kezdenék beszélni neked.

Will nem jön zavarba és nem néz másfelé. Elmosolyodik, és mosolya azonnal a szívemig hatol, felfújva, mint egy úszógumit.

– Nos, gondolom, majd találkozunk a városban, Annie.

– Gondolom, igen.

Bepattanok a furgonomba. Csakhogy túl magasra ugrom, és bevágom a fejem az ajtókeretbe.