Berki Patrik

#KIREKESZTVE

Összetört Ígéretek

2025

Copyright © Berki Patrik

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Minden jog fenntartva

Elektronikus kiadvány

Borítóterv: Győrfi Ádám

Szerkesztés: Kautzky Ildikó

Tördelés, korrektúra: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-6583-44-4

Soraya Kiadó, Farmos 2025

Felelős kiadó: Vasi Csaba

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

instagram.com/soraya.kiado

youtube.com/@sorayakiado

berkipatrik.produkcio@gmail.com

www.berkipatrik.com

berki_patrik_official

Könyvemet három különleges embernek is ajánlom.

D. K. B. - nektek mindent köszönök.

Szívélyes üdvözlettel:

A Szerző

Tartalom

I. Fejezet

II. Fejezet

III. Fejezet

Köszönetnyilvánítás

Te mit gondolsz a világról? A nagy életigazságokról és a természet törvényeiről? Szerinted tényleg mindenki azt kapja a sorstól, amit megérdemel? Ha ez igaz, akkor az én aktámat valaki csúnyán elkeverte az élet bíróságán. Mert én nem azt kaptam, amit érdemeltem. Fájdalom, rettegés, veszély – ez határozta meg a gyermekkoromat. Sokáig menekültem, sokáig próbáltam elfutni a múltam és önmagam elől, de már nem teszem. Megtanultam, hogy az élet igazságtalan, ezért mindig fel kell készülnünk, mindig egy lépéssel előrébb kell járnunk. Mindig azt mondtam, hogy sose fogadjunk el tanácsot másoktól, én azonban mégis adnék egyet: húzd ki magad, szegd fel az állad és küzdj... Különben összetör a valóság...

I. Fejezet

Kovács Bálint vagyok. Nagykárolyban születtem, egy egyszerű, de annál melegebb szívű polgári családban. Az otthon számomra nem csupán egy hely volt, hanem egy érzés. Egy illat. Egy hang. Egy mosoly. Egy pillantás. És mint annyi más ember, én is csak akkor értettem meg, mit jelentett valójában, amikor már távol kerültem tőle. Mert amíg benne élünk, nem is sejthetjük, hogy mennyire a részünkké válik. Az ember ugyanis ritkán becsüli azt, ami mindig kéznél van. Csak akkor döbbenünk rá az értékére, mikor már elillant, s mikor már nem térhetünk vissza ugyanoda, ugyanúgy. Akkor már minden egész eltörött. Anyám tekintete még most is előttem van: fátyolos, mégis mosolygó szeme minden hazatérésemet ünnepnek láttatta. A nagymamám hangja – ma is ott cseng a fülemben, akár egy régi lemezről lejátszott dallam. Dédmamám húslevesének illata, apám harsány kacaja, testvérem bömbölő zenéje, s keresztlányom játékos mosolya mind együtt formálták meg azt a melegséget, amit ma már csak úgy nevezek: az otthonom...

Most egy kis kiadó lakásban élek Budapesten, a legjobb barátommal, Viktorral. Egy iskolában tanulunk színészetet, s egyazon vidékről származunk. Kapcsolatunk egy verssel kezdődött – furcsa, de igaz. Az iskolában, ahol új voltam, minden irodalom órára saját választású verset kellett előadni. Egyik nap egy ismeretlen fiú lépett hozzám, izgatottan, köszönés nélkül, s kérdezett. Véleményt kért. Egy versről. Viktornak hívták. Így kezdődött. De ne szaladjunk ennyire előre…

***

Mátészalkán kezdtem el a színészetet tanulni 2019-ben. Tizennégy évesen. Kollégiumi szoba, idegen arcok, ismeretlen szagok, új szabályok. A vágyakozás és félelem fonódott össze bennem, mint a fonott kalács puha szálai. Vágytam arra, hogy végre azzal foglalkozzam, amit szeretek. Hogy elkezdhessem az önálló életem. Azt hittem, mindent értek. Úgy hittem, világos előttem az élet, ahogy azt a kockás pizsamámban elképzeltem otthon, az ágyam szélén ülve. De nem értettem. Mert az élet nem az, amit elképzelünk, hanem az, ami megtörténik velünk. Bár már fiatalon sokszor álltam színpadon, s külföldön is megfordultam, ilyen hosszú időre még sosem szakadtam el a családomtól. Féltem. Az új közeg, az ismeretlen emberek, és kérdések fojtogattak:

„Képes vagyok rá? Megérdemlem? Elég jó vagyok?”

Az ember hajlamos önnön lelkét sanyargatni. Magát hibáztatni, becsmérelni. A legkisebb gondból is drámát gyártani. Egy elmaradt üzenetből tragédiát, egy furcsa pillantásból összeesküvést. Szoktuk mondani: túlérzékenyek vagyunk. Én inkább azt mondom: túl őszinték vagyunk magunkhoz, és túl kegyetlenek is egyben. Sokáig nem értettem, hogy miért nem nyitnak felém az emberek. Nem voltam csúnya. Szerintem. Sőt, én így láttam magam: karakteres, erős, határozott fiú, aki túl korán lett túl érett. A kortársaim témái sokszor nevetségesnek tűntek. Én a felnőttekhez vonzódtam – a beszélgetéseikhez. Lehet, hogy kedves voltam. Vagy csak annak gondoltam magam. Mindenesetre nem értettem: miért nem kellek? Az ember értéke nem mások elvárásain múlik. Ha magadat nem értékeled, mit vársz a világtól? A te életed, a te időd. Élni úgy kell, hogy esténként, amikor lehunyod a szemed, ne szégyenkezz miatta...

2019. augusztus 30.

Meleg, nehéz, augusztusi délelőtt volt. Az ég túl kéknek tűnt, a nap túl erősen sütött, és minden egyes szín, hang, illat fájóan éles volt – mintha az univerzum gúnyt űzne belőlem azzal, hogy épp ilyen napon kell búcsút vennem az otthontól. A kocsink lassan gurult be a kollégium udvarára. A motor egy utolsót hörgött, majd elcsendesedett, és én tudtam, hogy ez a pillanat visszafordíthatatlan. Mély levegőt vettem, de a tüdőm mintha nem akarta volna befogadni a levegőt. Az ajtót kinyitottam, és kiszálltam.

A cipőm alatt ropogtak a kavicsok. A lábam gyenge volt, a térdem remegett. A kollégium épülete hatalmas volt, és idegenül magasodott fölénk – minden ablaka, minden téglája új volt számomra, és mégis volt benne valami fenyegetően ismerős. A bejárat felett kopott, megfakult betűk hirdették az intézmény nevét. A betűk mintha évszázadok óta ott álltak volna – és most engem hívtak beljebb, egy világba, amit még nem értettem.

Egy pillanatra megálltam, és megpróbáltam néhány mély levegővel lecsillapítani a bennem tomboló pánikot. A nap perzselte a tarkómat, a kezem a kocsiajtón pihent, mintha nem akartam volna elengedni az egyetlen biztos pontot.

Képes leszek itt maradni? Mi van, ha nem fogadnak be? Mi van, ha én vagyok az, akit senki sem akar majd megismerni? – kérdeztem magamtól. A szüleim már előrébb jártak, ők magabiztos léptekkel haladtak, mintha a világ rendjét nem zavarná meg az én apró, belső összeomlásom. Én lassan követtem őket. Mintha minden lépés egy kicsit messzebb vinne attól, aki eddig voltam.

Az épületbe belépve élénk zsibongás fogadott. Diákok jöttek-mentek, a szülők cipekedtek, nevelők hadonásztak, intézkedtek. Az egész olyan volt, mint egy színes, túlharsogott vásári forgatag – csak épp a lelkem nem akart részt venni benne. Anyám rám mosolygott. Az a fajta mosoly volt ez, amitől az ember csak még jobban sírna – mert benne volt az a mérhetetlen szeretet, aminek most hátat kell fordítanom. Bátorítóan néztem vissza rá, de tudtam, hogy átlát rajtam. Mindig is átlátott. Apám, mint mindig, gyorsan eligazodott, és hamarosan egy nevelő kíséretében találtuk magunkat.

– Ez lesz a szobád – mondta a nevelő. A hangja fásult volt, mintha már túl sokszor mondta volna ugyanezt. Egy kulcsot nyújtott felém. Hideg fém, kicsi és jelentéktelen – és mégis, az első olyan tárgy volt a kezemben, ami azt súgta: most már itt élsz.

A szoba ajtaja nyikordulva tárult fel. A levegő dohos volt, állott, kissé idegen. Négy ágy, négy szekrény, négy íróasztal. Négy élet, négy történet, négy külön sors, és most én vagyok az egyikük.

– Hamarosan érkeznek a szobatársaid is – tette hozzá a nevelő, majd elment. Anyám odalépett a szekrényhez, és elkezdte kipakolni a holmijaimat. A keze mozdulatai gépiesek voltak, de minden hajtásban ott volt a szeretete. Én csak álltam, és figyeltem. A világ zajától elzárva, mint egy filmbe illesztett mellékszereplő. És akkor megérkeztek a többiek. Hárman voltak. Egyikük magas, kicsit hangos, a másik inkább csöndes, a harmadik túl magabiztos. Mindhárman otthonos mozdulatokkal dobták le a táskáikat. Én csak ültem az ágy szélén. Néztem ki a fejemből. És vártam… de mire? Aztán elérkezett a pillanat, amitől a legjobban féltem: a búcsú.

Anyám halkan megsimogatta az arcomat. Az ujjai melege még sokáig égett a bőrömön. Apám magához ölelt, szorosan, férfiasan, de valahogy mégis úgy, mintha most először engedné meg magának, hogy gyengéd legyen. Mindannyian próbáltuk visszatartani a könnyeinket. A szemek sarkában megbújó nedvesség azonban elárult minket. Anyám még egyszer rám mosolygott, aztán lassan elindultak az autó felé. Minden lépésük távolabb vitt tőlük. Figyeltem őket, amíg be nem szálltak. Az autó elindult, és én csak álltam ott, némán integetve. Az integetés végül csak egy kis, remegő mozdulat maradt. Amikor eltűntek a látóhatáron, visszamentem a szobámba. Az ablakhoz léptem, kinéztem. A nap még mindig forrón sütött, a diákok hangja betöltötte az udvart. Élet volt odakint. És bennem csak csönd.

– Pár nap, és itt a hétvége – suttogtam magam elé, de a hangom elveszett a szoba levegőjében. Szombat volt. De a péntek még végtelenül messzinek tűnt. A szám sarkában ott bujkált egy mosoly, de nem igazi. Olyan mosoly volt, amit az ember a könnyei mögé rejt. És amikor senki sem figyelt, hagytam, hogy lecsorogjanak. Egyesével, hangtalanul. Sírtam. De csak magamnak. Mert a társadalom szerint egy férfi nem sírhat. Egy férfinek nincs joga fájni. Egy férfinek nincsenek könnyei – vagy ha vannak, azokat el kell temetnie. De milyen hazugság ez… Mekkora fájdalmas baromság.

A férfi is vágyik törődésre. A férfi is vágyik szeretetre, elfogadásra, egy hangra, ami azt mondja:

„Nem vagy egyedül.”

Mi, férfiak, csak azért hallgatunk, mert belénk nevelték. De attól még érezzük. Fájdalommal, magánnyal, bizonytalansággal, és néma, belső sikolyokkal. És ha néha sírunk, akkor is csak titokban. Halkan. Lopva. Ahogy most én.

Nem sokkal később megismerkedtem Gáborral, Tomival és Lacival. Ők lettek a szobatársaim. Eleinte kicsit félénken beszélgettünk, de ahogy telt az idő, egyre felszabadultabbá vált a hangulat. Megtudtam, hogy mindhárman hasonlóan izgultak az első nap miatt, ami valahogy megnyugtatott. Nevetgéltünk, viccelődtünk, és kezdtem kicsit otthonosabban érezni magam. Este az udvaron tábortüzet raktak. A lángok barátságos fénybe vonták a sötétedő udvart, és a közös éneklés hangjai betöltötték a levegőt. Nagyon sok dalt elénekeltünk, de volt egy pillanat, ami különösen emlékezetes maradt számomra. Amikor én énekeltem, egy pillanatra mintha megfagyott volna a levegő. Éreztem, hogy mindenki rám figyel, és ez egyszerre volt ijesztő és csodálatos. Egy részem maradni akart, élvezni ezt a különleges pillanatot, de egy másik részem nyugtalankodott. Nem maradhattam sokáig. Tudtam, hogy hamarosan zuhanyozni kell, és nem akartam másokkal együtt fürdeni. Túlsúlyosként mindig féltem az ilyen helyzetektől, és amúgy is szégyenlős voltam. Sietve indultam a fürdő felé, remélve, hogy találok egy üres zuhanyzót. Amikor odaértem, hideg víz folyt a csapból. A zuhanyzónak nem volt ajtaja, sem függönye. A szívem hevesen vert, és minden idegszálammal arra koncentráltam, hogy minél gyorsabban végezzek. Féltem attól, hogy bántani fognak a súlyom miatt, de aznap este valahogy mégis sikerült túljutnom ezen az akadályon. Ezt követően felvettem a pizsamám, és bementem a szobába. Még senki nem volt benn. Hevesen vert a szívem, de megnyugodtam, hogy ez sikerült. Ebben a pillanatban megérkeztek a többiek.

– Te már zuhanyoztál? – kérdezte Tomi, miközben ledobta a törölközőjét az ágyra, és felém fordult.

– Igen – feleltem röviden, remélve, hogy ezzel le is zárhatjuk a témát.

– És minket meg sem vártál? – tette hozzá nevetve, de a hangjában volt valami, ami miatt még jobban zavarba jöttem.

– Nagyon siettem, teljesen kiment a fejemből – mondtam mentegetőzve, de éreztem, hogy a hangom remeg egy kicsit. Laci hirtelen rám nézett, és a szokásos határozottságával megszólalt:

– Minek van rajtad ez a szar?

– Mi? – kérdeztem zavartan. – Mármint a pizsama?

– Igen – válaszolta Gábor, aki eddig csendesen figyelt, de most egy apró mosoly jelent meg az arcán.

– Vedd le – folytatta Laci, miközben már elkezdett vetkőzni. Látszólag teljesen természetesnek vette a dolgot, mintha ez valami íratlan szabály lenne köztünk.

– Nem, nekem így kényelmes, köszönöm – próbáltam lezárni a témát, miközben éreztem, hogy az arcom vörösbe borul. Tomi hangosan nevetett.

– Te tudod – mondta végül, és vállat vont, majd elkezdett készülődni. Ahogy ott ültem az ágy szélén, és figyeltem, ahogy a többiek fel-alá járkálnak, beszélgetnek és nevetgélnek, vegyes érzések kavarogtak bennem. Egyrészt furcsán megnyugtatott, hogy ilyen közvetlenek, másrészt viszont egyre erősebbé vált bennem az érzés, hogy valahogy mindig kilógok a sorból. Próbáltam mosolyogni, és néha egy-egy megjegyzést is hozzáfűztem a beszélgetésükhöz, de legbelül még mindig éreztem azt a szorongást, ami egész nap kísértett. Talán a honvágy miatt volt...

Ahogy az este lassan elcsendesedett, és mindenki az ágyához ment, már valamivel nyugodtabb voltam. Az első nap feszültsége és a folyamatos megfelelési kényszer azonban nem múlt el teljesen.

Talán holnap könnyebb lesz – gondoltam, miközben a plafont bámultam, és próbáltam elaludni.

***

Álljunk meg egy pillanatra: „megfelelési kényszer”... Ezt az érzést mindannyian érzetük már. Ez az érzés végig elkíséri az életünket. Meg akarunk felelni mindenkinek. A családnak, barátoknak, a társadalmi normáknak, az emberiségnek, a munkahelyen, az iskolában, az egyetemen. Így telik el az életünk, és amikor észbe kapunk... már késő. Mi mit akarunk? Élni feszengve, vagy élni boldogan úgy, ahogy nekünk tetszik? Bármit is teszünk, nem lehet megfelelni. Kérdezem azoktól, akik azért nem tesznek meg dolgokat, mert attól tartanak, hogy mit fognak szólni mások.

Végül: Mit szóltak?

***

Másnap reggel már sokkal jobban éreztem magam. Elmentük kocsmázni. Gábor, Tomi és Laci magabiztosan rendeltek, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Én viszont az asztalnál ülve igyekeztem minél kisebbre összehúzni magam, miközben a poharam szélét piszkálgattam.

– Na, kérsz pálinkát? – kérdezte Laci, miközben a kezében egy kisméretű poharat tartott, amiben átlátszó folyadék lötyögött.

– Nem, köszönöm – válaszoltam gyorsan, és próbáltam mosolyogni, hogy ne tűnjek túl merevnek. De belül éreztem, hogy minden szem rám szegeződik, és ez egyre kellemetlenebb lett.

– Mi van, te nem bírod az alkoholt? – nevetett Gábor.

– Nem erről van szó, csak... egyszerűen nem szeretem – mondtam zavartan, miközben kerültem a tekintetüket. Egyébként is, én a bort és tequilát szeretem.