Copyright © Szőcs Géza örökösei, 2026

Előszó © Farkas Wellmann Endre

Borítókép © Lustig Valentin

Illusztrációk © fortepan.hu,
Minerva Művelődési Egyesület / Kolozsvár,
a szerző magánarchívuma

Hattyúk című novella © Márai Sándor jogutóda, 2026

Köszönjük Farkas Wellmann Endre, Lustig Valentin, Podhorányi Zsolt és Szőcs Géza örököseinek segítségét, hogy a posthumus kötet a szerzőhöz híven tud megjelenni.

ELŐSZÓ

A kolozsvári hattyúk másik arca

Ez a könyv a Kolozsvárról valaha született legszebb vallomás. Az életrajzi tények fényében valóban ez Szőcs Géza utolsó könyve, bár biztosak lehetünk abban, hogy nem annak szánta, és noha sokat szerepelnek benne a hattyúk, hattyúdalnak se. Azok, akik a lírai életművét ismerik, tudják, hogy rengeteg verse kapcsolódik választott városához, Kolozsvárhoz, amelyhez a rendszerváltás utáni időszakban egyre ambivalensebb viszony fűzte, sőt úgy érezte, hogy ez a város bizonyos értelemben elárulta őt. A 70-es és 80-as évek ikonikus verseiben – és ezek közül most csak néhányat említsünk: Kolozsvári horror, A szabadság angyala átutazik Kolozsváron, de különösképpen az Esti ima, olyan várost rajzolnak elénk, amely bár topografikusan azonosítható helyszíneivel, mégis egy szimbolikus tér marad, amely magába foglal minden kézzelfogható és megfoghatatlan értéket, ami Szőcs számára a világot jelenti. Az életműben Kolozsvár mindig egy kicsit Erdélyt is jelenti, Erdély pedig mindig egy kicsit Kolozsvárt is, a szűkebb és tágabb határok összemosása mitikus és misztikus tér-idő hálóba helyezik a kapcsolódó szövegeket. Érdemes így olvasni a nagybeteg Sziveri János vigasztalása apropóján készült Ha polip szuszog Kolozsváron című kétkötetes munkát is, amely 2013-ban jelent meg, és bizonyos tekintetben jelen könyv előfutárának tekinthető. A Kolozsvárról szóló esszéisztikus írások kisebb-nagyobb rendszerességgel átszövik az életművet, ám a Sétatér abban tér el az előzményektől, hogy önálló koncepciót kap; valamiféle demonstratív, indulatos, de ugyanakkor szeretetteljes válaszadást kísérel meg arra nézve, hogy a szerző és a város kapcsolata miként vált olyanná, amilyenné. Ezt az utóbbi minőséget pedig az a hat vers járja körül, amelyek a könyv lírai gerincét alkotják, s amelyeket Szőcs a legfontosabb Kolozsvár-verseinek tartott. Azt is mondhatjuk, hogy az életmű virtuális Kolozsvár-hídjának ezek a versek a pillérei, az első közülük épp a már említett Kolozsvári horror című, a másik öt pedig azok a 2005 után született versek, amelyekben egyre töményebben jelenik meg az elárultatás, a kitagadottság, a marginalizáltság hangulata. Ez a híd vezet el a Sétatérig, ahol a kolozsvári hattyúk élnek. A versekben, de a kötet esszéiben is a hattyú szimbolikus jelentéseinek felfejtéseivel találkozunk, az izgalmas és gazdag kultúrtörténeti eszmefuttatások mögött minduntalan feltesszük magunknak a kérdést: mi magyarázza azt, hogy a számára vadidegen, ellenséges urbánus környezetben választ hazát magának ez a mitológiai madár? Mint a könyvből is kiderül, nem jól döntött. Természetesen nem csak egyéni sorsszimbólum a hattyú, az erdélyi közösségre, az erdélyiségre vonatkoztatható metaforikus jelentésekkel is bír. A könyv gazdag szimbólumrendszere valószínűleg teljességgel nem megfejthető, ahogyan Szőcs Géza minden művére jellemző, hogy bonyolult feladatokat ad az olvasójának, olykor hosszú évekre való házi feladatokat, amelyek megoldását, ha a szerző már nem is, de az élet valószínűleg egyszer számonkéri. A Sétatér-nek viszont van egy kardinális üzenete: a szeretet az egyetlen lehetséges válasz a létezésre. Akkor működhet, ha egyfajta action gratuite, akkor működhet, ha magát az emberi interakciót zárja ki a létezésből.

Amikor Sz. G. rám bízta e kötet szerkesztését, és a megbeszéltek szerint együvé rendeztem a szövegeket, majd átadtam neki a kéziratot, hogy tovább dolgozhasson rajta, ezzel a szomorú felismeréssel vártam, hogy mi lesz. Lesz-e valamiféle feloldozás, vigasz, tanulság vagy bármi, még egy utolsó mondat ezeken kívül? Megbocsát Kolozsvárnak? Vagy a város neki? Nem, nem lett egyetlen sor sem. Nem írt hozzá, csak apróságokat javítgatott, figyelt a hivatkozásokra, a forrásmegjelölésekre, az ortográfiára. Kis túlzással azt mondhatjuk, hogy élete utolsó napján is ezen a kéziraton dolgozott.

Farkas Wellmann Endre
Budapest, 2026. február 2.

Kedves Olvasó! Itt hattyúkkal fogsz találkozni

Vajon öröklődik-e a hattyúk iránti ragaszkodás? Néhány éven át Genfben éltünk, a tó közelében. Anna lányom naponta lejárt a hattyúkhoz. (Meg azért is, hogy megcsodálja az égre törő vízfüggönyből szőtt lobogót, a szökőkutat.) Én is szerettem ezt a helyet: a tó a hattyúival felidézte bennem a szegény vidéki rokonságot ott az egyre távolibb Sétatéren. Aztán, 1990-ben, hogy kényszerszáműzetésemnek vége szakadt, boldogan hazaköltöztünk Kolozsvárra, a tenyérnyi sétatéri tó mellé. Anna itt is megtalálta a hattyúit és a szökőkutat, amely nem tört ugyan a magasba, de jópofa alakokkal volt tele – és én is sok időt töltöttem a kentaurokkal és a hattyúkkal, amelyek Genfre emlékeztettek a nagy tóval, meg Bocskai fejedelem szobrával a reformáció emlékművének alakjai között. Ő az egyetlen köztük, aki a magasba néz.

A TERRA INCOGNITÁKRÓL. Hic sunt leones – itt oroszlánok vannak, jegyezték fel az antik térképészek az ismeretlen, vadállatok lakta, név nélküli tartományokról, például a homoksivatagokról. Kedves Olvasó: óvatosnak kell lenned, hic sunt cygni, itt hattyúkkal fogsz találkozni. Mert főként ezekről szól ez a könyvecske: Erdélyről a keleti végeken; Kolozsvárról Erdélyben; a Sétatérről Kolozsváron; a tavacskáról a Sétatéren, a szigetről a tóban és a hattyúkról a szigeten.

KÖSZÖNET. Köszönet illeti először is a hattyúkat, hogy léteznek. A költőket (mondjuk úgy: a költészetet), amiért foglalkoztak velük. A költészetet tehát és a kertészeket és magukat a fákat: velük és általuk a Sétatér, minden ellene elkövetett merénylettel együtt, még mindig őrzi azt (vagy az emlékét annak), ami hajdan volt. Köszönöm Farkas Wellmann Endrének, hogy előadásaimból, beszélgetéseimből, írásaimból összegyűjtötte e kötet anyagát. Köszönöm barátaimnak, akik észrevételeikkel, kérdéseikkel, egyáltalán: ellenőrző figyelmükkel segítettek abban, hogy e könyv megszülessen. Köszönetet mondok tehát Adamik Lajosnak, Ambrus Lajosnak, Csorba Lászlónak, Gudenus Jánosnak, Herner Jánosnak, Jankovits Lászlónak, Márton Lászlónak, Mezősi Miklósnak, Murádin Jenőnek, Nagy Mártának, Nagyillés Jánosnak és Sas Péternek.

Szőcs Géza
Kolozsvár, 2020

HAT VERS

FOTÓ: A SZERZŐ SAJÁT ARCHÍVUMÁBÓL

A sétatéri hattyúkról

Kolozsvárott, a sétatéri

szigeten élt egy hattyúpár,

Léda néni és Hattyú bácsi.

Nem volt szokásuk énekelni

mert a sziget nem hattyú-bár

de a város szerette őket

„…látjátok, milyen édesek?!”

Idegen katonák jártak arra.

Rongyosak voltak s éhesek.

A hattyúpárnak nekiestek

hogy megsüssék őket vacsorára,

hogy vacsorára megsüssék őket!

(de voltak, akik hangoskodtak

hogy kolozsvári hattyú-paprikást!

csak azt! nem kérünk semmi mást!)

De megszólalt a riadó!

s a századnak rohanni kellett.

Ott zúgtak el

a Magyar Színház mellett

s nem maradt idejük kisütni

azt az ízletes hattyúmellet.

Csak a tábori szakács

kinek csúfneve Basta volt

de Holsztomérnek is szólították

a hattyúból csak ő evett

csak ő evett a hattyúból.

S amikor útra kerekedtek

pont mikor jött az este

a hattyúk szépséges fejét nyakastól

a hattyúk szép fejét lenyeste

és a szárnyakkal együtt

– jó lesz a hattyú-húslevesbe –

egy katona-

ládába beletette.

A katonák teli bőrönddel keltek útra

miként azt Bartók Béla tette.

A Fellegvárig sem jutottak

s elnémult a harmonikaszó

Harmonika elhal

elfullad az ej-haj

a seje-haja,

és a csuhajja

melytől süketül aki hallja.

Libabőr futkos a bakák hátán!

A faláda

mint egy gramofon

dalolni kezdett!

A katonák vetettek is

kisebb-nagyobb kereszteket!

de a kezük úgy reszketett!

Mert átéltek ők már sok vihart

de ládát énekelni még…

soha addig – a martalócok

nem hallottak még hattyúdalt.

Vérszín áriák, búcsúszó,

búcsú és jajveszékelés

és sziszegés és zokogás

sugdolózás és csattogás

és lüktetés és kopogás

suttogás, sírás, gágogás

és csőröknek a kopogása

és sikoltás és jajgatás

ilyesmi

és sötét végrendelkezés,

megfejthetetlen testa-

mentum,

elhaló trillák búcsúzóban

halál suttog a búcsúszóban.

HOLSZTOMÉR SÁPADOZNI KEZDETT

S MEGIVOTT MINDEN ALKOHOLT

TESTÉBEN OTT VOLT MÉG A HATTYÚ,

MÉG MINDIG ŐBENNE HALDOKOLT

Holsztomér, immár jaj neked!

Nem menekülhetsz, Holsztomér!

most megfizetsz a holtomért!

És akkor véres kezét az égre emelte,

az égnek emelte véres két kezét

s Holsztomér üvöltve elrohant

harapva s hörögve énekelt, vonítva,

hányta magát és vetette,

rúgkapált

s a Szamos vizébe magát belevetette

hogy ne hallja

hogy visszafojtsa

vagy megfojtsa magában a hattyút

beleugrott a folyóvízbe

amely a hegyek közé visz be.

De a vízben is folyvást énekelt.

A rádió. A rádióm.

Kikapcsolom,

bekapcsolom.

Mert Hilversumot keresem.

Én Hilversumot hallgatom.

Egy szemtanú az esetet

– azt hogy így meg így eshetett –

el is mesélte jóval később

mi több, még el is énekelte

még mindig zavartan és dadogva

a hilversumi rádióban.

Én legalábbis így hallottam.

Hogy ki volt ez a szemtanú

Léda volt-e vagy Holsztomér

nem ad választ rá senki már.

Új hattyú jött a Sétatérre.

Vajon most merre úszhat Léda?

s merre menekül Holsztomér?

A szigetre új hattyú költözött.

Sorsunknak ő már nem ura

ő már nem felel sorsomért.

Ez volt a rövid narratívám

Kolozsvárral s a hattyúval

kit nem hoz vissza senki már.

Nem tudom, hogy volt

vagy hogy hogy van

nem tudom, mi van a holnapokban.

Az éter néma.

Hallgat a hattyú Hilversumban.

(2019. november 20–21.)

FOTÓ: MINERVA

TARTALOM

ELŐSZÓ

Farkas Wellmann Endre: A kolozsvári hattyúk másik arca

Kedves Olvasó! Itt hattyúkkal fogsz találkozni

HAT VERS

A sétatéri hattyúkról

Árvíz a Sétatéren

Görög színház a Sétatéren

Az istennyila és a hattyú

A százéves Winnetou, avagy indiántemető a sötét Sétatéren

Kolozsvári horror

ELŐADÁSOK, ESSZÉK

Ezt írták a magyar költők a kolozsvári Sétatérről, különösen a sétatéri tóról I.

Ezt írták a magyar költők a kolozsvári Sétatérről, különösen a sétatéri tóról II.

Ezt írták a magyar költők a hattyúkról a 20. század elején, közepén és végén

Még néhány szót a hattyúkról I. (és versekről és műfordításokról)

Még néhány szót a hattyúkról II.

Még néhány szót a hattyúkról III.

Első intermezzo: Molnár Ferenc

Második intermezzo: Márai, Tasso, Lamartine

Még néhány szót a hattyúkról IV.

EGYPERCESEK, INTERJÚ, OPERA

Lakásom másik ablaka

Kolozsvár, február vége (képeslap)

Kolozsvári kísértetek (interjú)

Részletek egy operából

JEGYZETEK

UTÓSZÓ

Szép város Kolozsvár? E könyv keletkezéséről

Podhorányi Zsolt: Egy meg nem valósult könyvtervről

Lustig Valentin: Utószó Szőcs Géza utószavához

Idézett művek

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő és korrektor Bétéri Nóra

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 373 6

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License