Kiss László

Mindig,

ha jön

az este

ATHENAEUM

© Kiss László, 2025

© Athenaeum, 2025

A szerző a Magyar Művészeti Akadémia Művészeti Ösztöndíjprogramjának ösztöndíjasa.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-560-9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Helfrich Judit

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a regény nem készülhetett volna el

Balássy Fanni és Kranczler Éva

segítsége, támogatása nélkül.

Mindig, ha jön az este

A németvárosi templom tornyán fennakadt egy gólya. A fogságba esett madár éles, panaszos hangja messzire elhallatszott, a Gróf Wenckheim, a Malom, a Kőmíves, a Bárány, az Ív, de még a templomtól több száz méternyire fekvő Palló utca lakói is összefutottak a jajveszékelésre. Előbb azt hitték, a szirénák szólaltak meg, és csak később, amikor a templomkertben kialakított légoltalmi pince felé siettek, terjedt el köztük a hír, hogy egy gólya járt szerencsétlenül. A gólya gyakori vendég volt errefelé, szívesen fészkelt a zsinagóga kéményein vagy a holtág környéki magasabb pontokon, legtöbbször azonban a templom előtti oszlopon látták, ahogy a fiókáit eteti. A városrész lakói a sajátjukként tekintettek rá, esemény volt, ha nyár végén útra kelt, és tavaszi visszatérése is ünnepszámba ment.

Mire a sekrestyés nekiveselkedett, hogy kiszabadítsa a sivalkodó állatot, a templomot egész csődület vette körül. A sekrestyés szuszogva fölszaladt a torony egyre keskenyedő lépcsőin. Az utolsó fordulóhoz érve kicsapta a zsalugáteres kisablakot. De hiába nyújtózott, nem érte el. Kövér karját úgy emelgette a kereszt alatt vergődő madár felé, mintha imádkozna. A templomkertből nézve mulatságos látványt nyújtott, azonban senkinek sem akaródzott nevetni. Többen Kneifel bádogost követelték.

Kneifel bádogos hosszú rúddal érkezett. Amint fölért, átfúrta magát a lőrésnél alig szélesebb ablakon. Kint volt. A szemébe tűző napfénnyel dacolva elindult. Mint a jó tetőfedők, ügyesen egyensúlyozott a simára kopott cserepeken. Mutatványa az elismerés hangjait csalta elő az összeverődött németvárosiakból. Amikor a kereszt alá ért, bal kezével a tövébe fogódzott, a jobbjában tartott rúddal pedig böködni kezdte a gólyát, kereste, hol tud úgy a szárnyak alá nyúlni, hogy aztán biztonságosan leemelhesse a villámhárítóról. A diófaverésre használt dorong az ösztönös félelem újabb hullámát szabadította a madárra, kétségbeesetten jajgatott, a nyakát tekergette, emelgetni próbálta a drótba gabalyodott szárnyait, ami lentről suta rángatózásnak tetszett.

Aztán egyszer csak megakadt. Kneifel bádogos, mintha a béke zászlaját tartaná a magasba, diadalmas mozdulattal a levegőbe emelte a testet. Körülpillantott, felmérte a helyzetet, és araszolni kezdett hátrafelé. Odalent a tömeg hálás izgatottsággal morgott. Már a zsalugáteres kisablaknál jártak, amikor a gólya rúgott egyet. A Kneifel bádogos markában addig biztosan tartott rúd megbillent, ettől a bádogos is megingott, de épp csak annyira, hogy a cipősarok karistolásától a cserepek néhány morzsája a lentiek vállára pergett. A nagy madár átfordult, és mint egy sötét szalaggal átkötött hatalmas, fehér csomag, lezuhant a porba.

A döbbent csendet pillanatokon belül zsivaj váltotta fel. Egyesek hallani vélték a légvédelem hangosbemondójának a recsegését – Luftgefahr vorbei! Luftgefahr vorbei! –, mások tanakodni kezdtek, vajon milyen büntetést von fejére a városrész lakossága. Lotti, aki addig a nyilvános kút közelében álldogált, odabicegett az elpusztult állathoz, és kitépett belőle egy hosszú, fehér tollat.

Késő délutánra széledtek szét.

A gólya tetemét a sekrestyés elásta a templomkertben.

A városrész elöljáróinak kérésére változtattak a szertartásrenden, és Welebil Valter káplán attól fogva min-den vasárnap reggel megtoldotta a prédikációját: „Könyörögj érettünk, Uram, és bocsásd meg a mi vétkeinket!”

Könyörögj érettünk, Uram, és bocsásd meg a mi vétkeinket.

Gyönyörű hangjával Lotti már pici gyerekként ámulatba ejtette a környezetét. Még nem formált teljes mondatokat, nem beszélt folyékonyan, mélyen zengő altja azonban varázslatosan pótolta a szavak közti hiányt, és könnyen meg tudta értetni magát a felnőttekkel. Nagy, fekete szeme, lepkés csattal összefogott hullámos, szőke haja csak még bájosabbá tette, megjelenésében kellem volt, és büszkeség. Csupán a mozgásában lehetett kivetnivalót találni. Már egyévesen járt, de anyukának egyre többször feltűnt, hogy a lánya kacsázva megy, mozgás közben kissé kileng, mintha szédülne, vagy egyensúlyproblémái lennének, és kisebb távolság megtétele után látványosan kimerül.

Sántít, jelentette ki. Apuka legyintett, nem lesajnálásból vagy érdektelenségből, csupán meg volt győződve róla, hogy bizonyos nehézségek maguktól megoldódnak, és nem érdemlik meg azt a fáradságos figyelmet, amellyel aggodalmaskodó felesége illeti őket. Lehet, hogy most sántít, de idővel majd nem fog.

Anyuka hajthatatlan volt.

Nem hagyjuk így, emelte fel a mutatóujját, ha apuka akadékoskodott. Az én lányom nem lesz kripli!

Különös gyakorlatot eszelt ki, amelyet aztán nap mint nap szertartásosan elvégeztek. Mielőtt Lotti ágyba került, fölfektették a pléddel borított konyhaasztalra, apuka behozta a műhelyből a colostokját, és a maguk módján méricskélték, rakosgatták, húzgálták a lábát. Összevetették a balt a jobbal, és azon vitatkoztak, hogy rövidebb-e az egyik, mint a másik. Apuka a fejét csóválta. Időpazarlásnak, de főleg céltalan kuruzslásnak tartotta, hogy egy kicsi lányt estéről estére ezzel gyötörnek, anyuka viszont meg volt győződve az igazáról, és kötötte az ebet a karóhoz.

Ki kell kérni egy szakorvos véleményét.

Végül apuka engedett.

Hosszú és alapos vizsgálat következett, amelynek során a röntgen kimutatta, hogy annál a pontnál, ahol a combcsont feje találkozik a csípőével, a tápláló erek elszakadtak, ezért a combcsont feje megállt a fejlődésben, és mintha csak visszafordulna önmagába, apró gömbbé formálódott. Ez a gubacs tartja a csontok és ízületek illesztékeit, de kis mérete miatt folyton elmozdul a vápában.

Lottit hamarosan előjegyezték a klinikára. A bejelentőlapon az állt: korrekciós beavatkozásra.

Hajnalban indultak, hogy elérjék az első pesti vonatot. Anyuka piros bársonyruhába öltöztette Lottit, s hogy ne csípje a kora tavaszi hűvös, egy hatalmas kendőbe is bebugyolálta, amelyet nyakba kötve viselt az úton. Apuka a biciklijét tolva mögöttük baktatott a csomagokkal. Az állomáson arcához szorította a kislány arcát, és csattanós csókot adott rá. Anyukával nem ölelték meg egymást. Aztán a vonat fütyült, majd pöfékelve elindult.

Lotti épp csak elmúlt kétéves a kezelés idején, de számos emléket őrzött a bent töltött időről. Emlékezett, hogy hosszan kellett várakoznia egy pelenkázóasztalon, mire valami nagyhangú ápoló fölkapta, s mint valami zsákmányt, lendületesen vitte a kezelőbe, és azok a hatalmas, rákollószerű fogók is sokszor megelevenedtek előtte később, amelyekkel a csípőjét megcibálták a homályos fényt szóró, terebélyes lámpaernyő alatt. A fájdalom emléke azonban érdekes módon elillant.

A szúrós szagú folyosó végén, a harmadik emeleten volt a szobája, amelyben naphosszat az ablakban ült, és nézte a hatalmas víztömeget, a sebesen áramló Dunát. Három szesztra gondozta. Az egyik, a leginkább jóságos arcú, különös gondot fordított rá. Naponta többször is benézett hozzá, megigazította az ágyát, megmelegítette a kihűlt ebédet, esténként pedig a pulzusát ellenőrizte, és mesét olvasott neki. Lotti dalt is tanult tőle:

Kiment a lány a folyóra,

fehér lábát szappanozza.

Elvitte a víz a szappant,

utánaküldték a kappant.

Míg a kappan repült,

a szappan elmerült.

Holláré, holláré, holláré:

hopp!

A beavatkozás gyorsan lezajlott, Lotti terpeszkötést kapott, a két lába közé egy fémrudat ékeltek, amit körbegipszeltek, így a csípő rögzült, tartása lett. Nehéz és körülményes viselet volt, meg kellett küzdeni vele, mintha újra járni tanulna.

Másfél hónap múlva fölvonatoztak kontrollra. A felülvizsgálatot végző orvos azzal búcsúzott tőlük, hogy a kezelés eredményes volt. Megszorította anyuka kezét, és azt mondta, ezentúl minden rendben lesz.

Nem lehetett elvitatni, hogy Lotti kacsázó járása megszűnt, ám továbbra is húzta a lábát, amiből hamarosan csoszogás, idővel bicegés lett, ő pedig fáradékonnyá vált. Ha valahová belépett, nyomban azt nézte, mibe tudna belekapaszkodni, hová ülhetne le. Sokszor az utcán is lehuppant valamelyik ház fellépőjére, és csak rövid pihenő után haladt tovább. De nem sántított többé. Nem lehetett azt mondani rá, hogy kripli.

Az állomáson apuka fogadta őket, mintha el sem mozdult volna arról a helyről, ahol először búcsút intettek egymásnak. Felkapta, és a bicikli vázára ültette a gyógyultnak nyilvánított Lottit, oda, ahová legutóbb a csomagok kerültek. Nevetgélve haladtak elöl, anyuka kissé leszakadva követte őket.

A következő napokban, a lábadozás idején apuka feltűnően figyelmesnek mutatkozott. Ha egy módja volt rá, magával vitte Lottit anyagbeszerzésre, és rendszeresen leültette a műhelyben, amíg dolgozott. Miután lejárt a műszak, amelynek az idejét a maga uraként ő határozta meg, még játszottak is, homoktortát és homoklepényt sütöttek, vagy várat építettek az udvari homokozóban. Az egyik legszebb munkájuk, egy csinos tornyokkal ékesített, kettős védelmi gyűrű mögött álló várkastély, amely felépítésében emlékeztetett a város romokban álló középkori téglavárára, sokáig bírta, és csupán banális véletlen okozta a pusztulását: egy nyári délutánon, amikor megérkezett a télire való fa, a lovas kocsi körül tébláboló fuvaroslegény lerakodás közben véletlenül rátaposott. A vár oldala beszakadt, egy tornya megroggyant, aztán az egész építmény napokon belül elveszítette a formáját. Észrevétlenül simult vissza a kavicsos homokba.

A sátortetős németvárosi óvoda Kranczler nagymamáék kisboltjával átellenben állt, a Komáromy és a K. Schriffert József utca kereszteződésében. Ha Lotti náluk töltötte az éjszakát, a szokásosnál később kelhetett ki az ágyból, reggeli után pedig csak átsétált a kis forgalmú főúton, és mindjárt meg is érkezett.

Az óvoda kertjében egy kőrisfa köré épült a homokozó, amely széles volt, és mély, akár a hajófenék. Ha valaki lecsücsült benne, csak a feje búbja látszott ki. Itt sürögtek a kis háziasszonyok, és ide tértek meg a tikkasztó munkanap végén a négyévesnél már idősebb férjek. Ha nem a homokozóban játszottak, leginkább fogócskáztak. Lotti kitűnő tortát sütött, csinos homokvárai is elismerést váltottak ki Mici néniből és a többiekből, a sok ritmusváltással járó rohangálás azonban kevesebb örömöt okozott neki, mint a konyhai ügyeskedés. Egyszer-egyszer beállt a kergetőző társak közé, futkorászott, amennyire ereje engedte, de kellemetlenül érintette a kivételezés, az előzékenység, amire, úgy érezte, semmi szüksége nincs, hiszen nem beteg. Egyvalaki nem mutatott iránta részvétet, egy szemüveges fiú. Ha játék közben hozzáért, az érintésében nem volt gyöngédség. Lottinak épp ez volt benne a kedvére való. Uzsonna idején kereste a fiú társaságát, és várépítéskor is a közelében kapirgálta a homokot. Egyszer tombolahúzást rendeztek, amelyen újdonsült barátnője, Reinhardt Icus megütötte a főnyereményt: egy csinos babapár gazdája lett, egy fekete frakkos vőlegényé és fehér csipkeruhába öltöztetett menyasszonyáé. Kézről kézre adták a jegyeseket, az óvoda féltett ékével, a nagy méretű pislogó alvóbabával együtt, amelyet a többiekhez hasonlóan Lotti is ringatott és becézgetett. De nem babázott szívesen. Ha tehette, inkább másféle játék után nézett.

Szokatlanul kellemes ősz volt, közelgett a német hét. Ebből az alkalomból Mici néni néptáncműsort állított össze, s kisebb varietét is rendezett köré, mustünnepi komédiával, énekléssel és versmondással.

Németek vagytok, ennek megfelelően fogunk viselkedni, csapta össze a tenyerét Mici néni, és fel-alá masírozva vezényelt az udvaron. A gyerekek példás rendben követték.

Az alkalomra anyuka finom anyagot szerzett be a zsidótól. Esténként a varrógép elé ült, taposta a pedált, hajtotta a kereket, járt a kezében a tű. A virtigli sváb viseletet a családban Braun nagymamán lehetett megfigyelni, akinek pruszlik alatti sokszoknyás fekete öltözéke a földet súrolta, haját pedig kendőbe fogva hordta, ezzel szemben Lotti számára vakítóan fehér ing készült, hímzett gallérral, puffos ujjal, amelyhez piros rakott szoknyát és ugyancsak hófehér harisnyát húzott. Övé volt a legszebb ruha.

Ebben jelent meg az első próbán. Amikor megindult a kijelölt hely felé, ahová Reinhardt Icust is sorolták, Mici néni elállta az útját. Leguggolt hozzá. Kézfejével végigsimította az új ruhát, és mélyen Lotti szemébe nézett. Szigorúan, de kedvesen beszélt.

Úgy alakult, kincsem, hogy te nem táncolhatsz.

És hozzátette:

De kitalálunk neked valamit.

Körülnézett, intett. A takarítónő hamarosan egy pohár tejjel a kezében szaladt oda. Lotti elvette tőle. A szájához emelte a poharat, és egy hajtásra kiitta. Közben nem vette le a szemét a homokozóban nyújtózó sudár kőrisfáról. Önkéntelenül cselekedett, nem volt szomjas, különben is napos déli idő volt, amikor az ember nem iszik meleg tejet.

A csoport eközben fölsorakozott az óvoda falánál, és felkészült a próbára.

Míg távolodott tőlük, sok minden megfordult Lotti fejében. Hitt magában, tisztában volt vele, hogy alkalmas a táncra, képes volna együtt mozogni a többiekkel, még csak meg sem kellene erőltetnie magát, hogy ne lógjon ki a sorból, hiszen ha az alig érzékelhető fájdalom ellenére tud szaladgálni az óvoda udvarán, a szabályos alakzatban járt tánc biztosan nem esne nehezére. Mégsem azt érezte, hogy bántották. Hanem hogy leválasztották a többiekről. Különleges volna? Más, mint a csoportbeliek? Furcsa érzés volt erre gondolni, egyszerre ijesztő és felemelő. Mici néni hangos tapssal buzdította a táncosokat. Visongott, mint a malac, ha szúrják.

A próba ideje alatt Lotti a kőrisfa alá vackolt be. Egy kislapáttal az agyagos homokot bökdöste, amikor a szokásos csigaházak, sóderszemek helyett egyszer csak másmilyen anyagba akadt a játék szerszám. Ásni kezdett, egészen addig, amíg szabályosan körül nem árkolta a különös tárgyat. Soha még csak hasonlót sem látott. Egy rézszínű érmét fordított ki a homokból, mindkét oldalán ábrával és felirattal. Noha már sok betűt ismert, nem tudta kisilabizálni a szövegezést. Forgatta a kopott pénzdarabot a kezében. Nem emlékeztetett az odahaza is használt filléresre. Ez másmilyen érme volt, könnyű és lapított, mintha valami átment volna rajta, és minden bizonnyal nagyon régi lehetett, az egyik oldalára vésett rajzolat ugyanis egy uralkodót ábrázolt, a vállára borított palásttal. Ha nagyon megerőltette a szemét, a korona körvonalait is ki tudta venni.

A szemüveges fiú ezen a napon késve érkezett. Mici néni csípőre tett kézzel várta a falnál.

Lotti a padkába kapaszkodva fölhúzta magát. Leporolta a szoknyáját. Kilépett a homokozó medencéjéből. Elállta a fiú útját, megragadta a csuklóját, és a kezébe nyomta az érmét. A szemüveges fiú arcát elöntötte a vér. Ösztönösen moccant, de maradt a helyén. Aztán kantáros nadrágjának zsebébe süllyesztette a pénzt, és szó nélkül faképnél hagyta Lottit. Beállt a többiek közé.

A bemutató napján fülledt idő volt, felhők borították az eget. Lottiról szakadt a víz, amikor a tánc után, ahogy a társai körben leültek a homokozó elé, középre lépett, és mély, sötét hangján szavalni kezdett:

Az éjjel álmomban

láttam apukám,

seb volt a kezén,

seb a homlokán.

Apukám, édes,

fáj-e a sebed?

Nem fáj, fiam,

szégyellném, ha fájna.

Nem lehet a hős

gyermeke árva.

A verset csönd követte. Aztán végigszaladt a taps a közönség soraiban.

Lotti kihúzta magát az új ruhájában.

Anyuka tekintetét kereste. De anyuka szemlesütve ült.