A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kadokawa Haruki Corporation, Japan, 2016

Első kiadás

Fordította

Ikematsu-Papp Gabriella

Copyright © Sawako Natori, 2016

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Ikematsu-Papp Gabriella, 2026

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-639-2

ELSŐ FEJEZET

Nem találom a könyvet, amit keresek

Azt mondják, egy észak-kantói vasútállomáson, az állomás területén van egy kicsiny könyvesbolt, ahol mindig megtalálhatjuk azt a könyvet, amit épp keresünk.

Persze nyilván sok ilyen könyv létezhet, ám ebben a boltban az ember arra a könyvre talál rá, amire akkor éppen a legnagyobb szüksége van.

Amikor erre a kósza hírre rábukkantam a neten, megigazítottam a szemüveget az orromon, és az égre emeltem a tekintetemet.

Gyanakodhattam volna, hogy „Tényleg?”, vagy mosolyoghattam volna gúnyosan, hogy „Na, persze”, esetleg mérgelődhettem volna, hogy „Á, ilyen nincs!”, de nem tettem. Képtelen voltam rá.

Csak böngésztem tovább némán, majd amikor megtaláltam az állomás és a bolt nevét, azt kezdtem el keresni, milyen útvonalon juthatok el oda.

Tizenkét órával később a szóban forgó állomás felé tartó vonaton ültem, a közösségi média bugyraiba merülve.

Már több mint két és fél órája elhagytuk Tokiót. Habár az idő gyorsan repült azzal, hogy a barátaim és a barátaim barátainak posztjait, ismerősök és ismerőssé vált ismeretlenek bejegyzéseit és megosztott cikkeit olvasgattam, matricákat és kommenteket hagytam alattuk, épp csak annyit, hogy ne tűnjek tolakodónak, azért a két és fél óra rém hosszú volt.

A tokiói Hiroo állomás peronokhoz vezető lépcsőit narancsszínűre festő alkonyi nap már rég lement, az égbolt sötétségbe borult. A furán éles kontúrral körberajzolt hold ragyogása a levegő hidegségéről árulkodott. Eszembe jutott a jó kis tollkabátom, amit otthon hagytam, mondván, már úgyis március van.

– Még három megálló – dörmögtem magamnak biztatásul, miközben feltoltam az orromon a szemüveget.

A vasúti kocsi kongott az ürességtől, a gondolataimat nyugodtan kimondhattam hangosan is. Péntek este nyolc óra volt, az az időpont, amikor teljesen természetes, hogy a vonatok tele vannak a munkahét végeztével hazaözönlő vállalati dolgozókkal, a hétszemélyes üléssoron velem szemben azonban senki sem ült. A saját oldalamat is én foglaltam el egyedül.

Miután kiosztottam néhány matricát és kommentet, megnyitottam a böngészőt. Bepötyögtem a keresőbe: Miért utaznak kevesen, Csórin vasúti vonal. Azonnal kidobta a válaszokat. Valószínűleg azért, mert ezen a vonalon leginkább diákok közlekednek, ezért a reggeli iskolába járás és a délutáni hazamenetel időintervallumait kivéve általában – idézem – „Meglepően kevés az utas”. Az egyik blog egyenesen kijelentette, hogy „Ha a népességcsökkenés ilyen ütemben halad tovább, szükségszerűvé válik a vonal megszüntetése”.

– Hát ja – bólogattam a szemüvegem szárát babrálva, majd hirtelen felkaptam a fejem.

Az állomás neve, ahol a vonat megállt, ismerősen csengett. „Kamado.”

– Á, itt lesz az egyetemünk!

Azt tudtam, hogy amikor harmadéves leszek, a kar, ahova járok, kiköltözik majd Tokióból Kamadóba, de arról fogalmam sem volt, hogy Kamado ilyen félreeső helyen van.

Ugyan az egyetem brosúráján feltüntetett „bejáráshoz szükséges idő” arra az esetre volt csak érvényes, ha az átszállásoknál nem kell várakozni, lehangoltan vettem tudomásul, hogy egy ilyen helyen várakozás nélküli átszállásról nemigen beszélhetünk.

– Mondjuk engem úgysem érint – esett le hirtelen –, mivel másodév végétől szüneteltetem a sulit!

Hátrafordultam az ülésen, és a sötét tájat bámultam. Sehol egy magas épület, csak rizsföldek, hirdetőplakátok, és itt-ott egy-egy elsuhanó ház. Egy sínekhez közeli kúria hatalmas kertjében fehér virágok nyíltak egy fán. Ahogy néztem a virágok elmosódva tovatűnő fehérségét, újra tudatosult bennem, hogy itt a tavasz. Mindenki számára beköszöntött, részrehajlás nélkül. Az már az illetőn múlott, hol és milyen kedvvel fogadja.

Ettől kis híján elbőgtem magam, úgyhogy gyorsan megráztam a fejem, és a homlokomat az ablaküveghez nyomtam. Éreztem, ahogy a vonat fokozatosan lelassul, és félrecsúszik a szemüvegem.

„Nohara állomás” – közölte a hangosbemondó, amit közben a peron melletti tábláról is leolvastam. Megérkeztem a célállomáshoz.

Felkaptam a hátizsákomat, és leszálltam a vonatról az üres peronra.

Nohara állomáson két peron volt. Annak, amelyikre leszálltam, mindkét oldalához tartozott egy-egy vágány, a Tokióból érkező és az oda induló szerelvények így egy időben tudtak elindulni. A másik peron azonban egy üres telekkel volt határos, ami miatt sínpár csak az innenső oldalán futott. Ez utóbbi, „hármas számú vágány” világítás hiányában teljes sötétségbe burkolózott. Talán ma már nem halad át rajta több vonat? Félrebillentett fejjel tüzetesen körbenéztem, de sehol sem láttam könyvesboltot. Na jó, gondoltam magamban, és a neoncsövek gyér fénye mellett elindultam a peron végén lévő lépcső irányába. A két peront és a jegyellenőrző kaput felüljáró kötötte össze. A lépcsősor ehhez a felüljáróhoz vezetett. Egy szűk liftet észrevettem ugyan mellette, de mozgólépcső nem volt. Én, aki sem szakkörre, sem dolgozni nem jártam, a testmozgást pedig az „egyetem–otthon” közötti utazgatás jelentette, gondolkodás nélkül a liftet választottam.

Ami a külsejét és a hangulatát illeti, Nohara állomás vasúti felüljárója, bár egy belvárosi pályaudvarral nem vehette fel a versenyt, meglepően impozáns volt. Vastag falak, megfelelő világítás, működő légkondicionálók. A peronra vezető lépcsővel szemközti falnál valóban megláttam a könyvesboltot. Tehát tényleg az állomás területén volt. Felgyorsítottam a lépteimet.

Mind a bolt peron felőli fala, mind az önműködő ajtaja átlátszó üvegből készült, így könnyen beláthattam a belső térbe. Lassítottam a tempón, és bekukucskáltam. Semmi szembetűnőt nem találtam, az üzlet egyszerű könyvesboltnak nézett ki. Pont annyi polc és könyvsziget volt az eladótérben, amitől még nem vált túlzsúfolttá, ugyanakkor elnézve a rendelkezésre álló teret és a könyvespolcok számát, azokon a népszerű képregényeken, illetve felkapott alkotásokon kívül, amelyek vagy díjat nyertek, vagy film készült belőlük, nem nagyon férhetett el rajtuk más, mint néhány bestsellerszerzőnek nevezett író legújabb műve.

– Biztosan ez az? – morfondíroztam, miközben megigazítottam a szemüvegemet.

Ez volna az a könyvesbolt, ahol megtalálhatom azt a könyvet, amit keresek? Lehet, hogy az egész nem több mint neten keringő városi legenda?

Ahogy elhaladtam az üzlet átlátszó üvegfala mellett, egyszeriben kijött rajtam az utazás okozta kimerültség, és szédelegve nekitámaszkodtam a krémszínű falnak. Nagyon szerettem volna tudni, vajon miféle bolt rejtőzik a fal túloldalán, de kíváncsiságomnál jóval erősebbnek bizonyult a fáradtság, hiába próbáltam mozdulni, nem ment. Háttal a falnak támaszkodva leroskadtam a földre, ám ahogy ott guggoltam leszegett fejjel, hirtelen kinyílt az önműködő ajtó, és valaki kiszaladt rajta. Hallottam, ahogy a szökellésszerű, könnyű léptek egyre közelebb érnek hozzám, majd az illető csendben megáll előttem.

– Üdvözlöm! – mondta egy magabiztos, derűs hang.

Fölemeltem a fejem. Egy fiatal nő állt előttem. Úgy ragyogott a tekintete, mint egy gyereknek, aki először jár Disneylandben. Meglehetősen nagy szeme volt. Hatalmas, kerek, felhőbodorító, súlyos szempillákkal. Hogy így született-e, vagy a kontaktlencséje, esetleg a fények játéka okozta, nem tudom, de kifejezetten nagynak tűnt az írisze és a szembogara. Mivel az orra, a szája és az arca többi része elég kicsi volt, úgy éreztem, szokatlan erő árad a tekintetéből.

– Ughfu.

Ez a furcsa hangsor azután hagyta el a számat, hogy az átható tekintetű lány leguggolt elém, majd hátközépig érő, enyhén hullámos haját hátradobta, és rám mosolygott. Kellemes, citrusos illat kezdte csiklandozni az orromat, amikor megkérdezte:

– Van tapasztalata?

– Hogy?

– Úgy értem… Csinálta már?

Nő szólít le férfit?! Hú, ilyesmiről már hallottam, de azt hittem, csak afféle mendemonda. Bárhogy is nézzük, gondoltam, kicsit közvetlen felhívás ez keringőre, ám annyira üdén mosolygott rám, hogy úgy éreztem, ha igazi férfi vagyok, nem hagyhatom a kérdését válasz nélkül.

– Még nem. Vagyis de! De.

– Jaj, de jó! – felelte, boldogan összeütve a tenyerét. – Akkor kezdhetjük is.

– Itt?! – kiáltottam fel meglepetten, mire ő vidáman bólintott.

– Persze hogy itt – mondta, és megkopogtatta a falat a fejem fölött. – Borzasztóan nagy szükségünk van a munkaerőre – tette hozzá, mire fölpattantam, és ránéztem a falra. Egy plakát volt ráragasztva „Részmunkaidőbe keresünk sürgősen kollégát!” felirattal. – Bajban vagyunk, mivel az egyik kolléganőnk férjét áthelyezték, így itthagyott minket. De maga tapasztalt könyvesbolti eladó.

– Á, persze, persze! A részmunkaidős állás – dadogtam, nehogy kitudódjon, milyen durván félreértettem a helyzetet, majd megigazítottam a szemüvegemet, és hozzátettem: – Csakhogy ma nem amiatt jöttem. Elnézést.

– Vagy úgy… – felelte a lány, és kihunyt a ragyogás a szemében. Ám abban a pillanatban, mint akinek hirtelen visszatért a jókedve, csettintett egyet az ujjával. – Akkor bizonyára vásárló!

– Igen… az volnék.

A lány bizonytalan válaszommal mit sem törődve ismét elmosolyodott. Ahogy zavaromban elkaptam a tekintetemet, észrevettem, hogy mohazöld kötényt visel, a mellkasára pedig névtábla van csíptetve, rajta a nevével: „Minami Makino”.

Amint meglátta, hova nézek, megragadta a táblát, és bocsánatkérően bemutatkozott.

– Ne haragudjon az udvariatlanságomért. Minami Makino vagyok, a könyvesbolt üzletvezetője. Üdvözlöm a Pénteki Pavilonban!

A köszöntéstől – amely olyan szívélyes volt, mintha egy maid kávézó{1} pincérnője üdvözölt volna – kis híján elaléltam, de az üzletvezető, vagyis Makino unszolására végül összeszedtem magam, és betántorogtam a boltba.

Makino az eladótér sarkában álló kasszáspult mögé vonult, én pedig tekintetében fürödve zavartan körbenéztem az üzletben. A könyvszigeten halomban állt a legfrissebb Naoki-díjas szerző műve. Ez a könyv most a legkelendőbb, minden boltban a legfeltűnőbb helyre kerül. Nincs az elhelyezésben semmi újszerű, ami csak erre az üzletre volna jellemző. Bambán magam elé bámulva odaléptem az egyik zsebkönyvekkel teli polchoz. Gyorsan átfutottam az „S” kezdőbetűs szerzőket. Sibata Renzaburóhoz érve lelassítottam, és egyenként vettem szemügyre minden kötetet. Simada Szódzsi van, Simamoto Rio van, Sukava Minato van, mondtam magamban, ujjammal végigsimítva a könyvek gerincét. Sódzsi Jukija, Siraisi Kazufumi, Sirojama Szaburó, Sindzsó Kazuma… Történelmi elbeszélések, detektívregények, szerelmes történetek, horror, ponyva… Mennyi stílus és mennyi szerző! És ez csak egyetlen betű!

– Hát, sajnos… – motyogtam sóhajtva.

Sajnos ebben a könyvesboltban sem találtam meg, amit kerestem.

Elharaptam egy köszönést a pult mögött álló Makinónak, majd az önműködő ajtó felé vettem az irányt. A szemem sarkából láttam, hogy szólásra nyitja a száját, mintha valamit mondani akarna, mégsem álltam meg.

Az ajtó, még mielőtt odaértem volna elé, enyhe rázkódással kinyílt. Közömbösen felpillantottam, vajon miféle vevő lép be rajta, mire egy szőke, kefehajú, lezser, csillogó lila öltönyt viselő férfi nézett rám vissza morcosan. Harsány kinézete bántotta a szememet. Az én százhetvenkét centimnél vagy tíz centivel alacsonyabb, kéménykötésű fickó volt, félelmetes arccal. Akárhogy néztem, nem tűnt törvénytisztelő embernek. Félelemtől elcsukló hangon hátrahőköltem. A csudába, ezt elszúrtam, gondoltam magamban, de már késő volt. Olyan nagy lendülettel estem neki a hátam mögötti szigeten elrendezett könyveknek, hogy azok nagy robajjal leborultak a padlóra. A szőke kefehajú rám förmedt.

– Hé, mit művelsz, öcskös?! Kárt teszel az áruban, hogy a rosseb egye meg!

– Elnézést! Igazán sajnálom – hajtottam fejet minden önérzetemet és büszkeségemet félretéve, amikor egy lágy hang szólalt meg a fejem fölött.

– Jaszu-kun, ne fenyegesd a kedves vevőt!

Az önműködő ajtó, mintha csak e hangra felelt volna, ismét kinyílt.

Ezúttal magas, napbarnított férfi bújt át kissé meghajolva a térelválasztó függöny nyílásán. Ugyanolyan mohazöld kötényt viselt, mint amilyet Makino. A névtábláján a „Szugava Kó” név állt. Biztosan itt dolgozik, gondoltam. Mivel az ajtóban tornyosuló két férfi eltorlaszolta az utat, ha akartam volna, sem tudtam volna kereket oldani.

– Á, Szugava-kun! Üdv a fedélzeten! Szóval Jaszu-kunnal voltál – mondta Makino, mire a magas férfi felpillantott.

Szabályos vonásai és a szeme színe annyira elbűvöltek, hogy ösztönösen babrálni kezdtem a szemüvegem szárát. Fekete hajától és klasszikusan japános arcától látványosan elütött kék szeme. Miközben Szugava óvatosan letette a zöldségekkel és dobozos tejjel megpakolt vászonszatyrokat, a Jaszunak nevezett szőke, kefehajú férfi felhorkant mögötte.

– A jegyellenőrző kapunál futottunk össze. Ha szólsz, segítettem volna bevásárolni.

Már épp felmerült bennem, vajon mi szükség van egy könyvesboltban zöldségre meg tejre, amikor a tekintetemmel Szugavát követve megtaláltam rá a választ. A pénztárral szemben egy pult előtt néhány bárszék sorakozott, meg egy kis asztal ülőhelyekkel. A pult fölött narancssárga retró lámpaernyők lógtak, mögötte pedig egy konyhaszekrény italtartó polccal és egy kis hűtővel. A berendezések, a hangulat, a világítás tónusa, minden annyira más volt benne, hogy azonnal arra gondoltam, külön üzletről van szó, ám úgy tűnt, az a rész is a könyvesbolthoz tartozik.

– Könyves kávézó? – fordultam Makino felé, ám a lány tagadólag megrázta a kezét.

– Nem, nem! A Pénteki Pavilon csupán egy könyvesbolt, amihez egy presszó is tartozik.

– Vagyis könyves káv…

– Ha Minami azt mondja, hogy nem, akkor nem! Vetted, öcskös? Hogy a rosseb…

– Jaszu-kun, azt olvastam, hogy a türelmetlen tulaj boltja könnyen csődbe megy. Úgyhogy csak óvatosan – figyelmeztette a felbőszült kefehajút Makino.

Szavait nem tudtam elengedni a fülem mellett.

– Tulaj? – csodálkoztam, mire a kefehajú vagányul bólogatva, öles léptekkel közeledni kezdett felém.

– Az! Én, Vaku Jaszujuki vagyok a Pénteki Pavilon tulaja! Talán valami problémád van?!

– Nekem? Dehogy. Probléma egy szál se. Tényleg. Egy könyvesbolt, amihez egy presszó is tartozik. Világos – hebegtem olyan kényszeredett mosollyal, hogy még én magam is rosszul lettem tőle, majd magamban pufogva hozzátettem: ja, egy félelmetes könyvesbolt, amihez egy vásárlókkal kellemetlenkedő, félelmetes alak is tartozik. Arra gondoltam, hogy miután a könyvet, amit keresek, úgysem fogom itt megtalálni, jobb, ha nem bonyolódom semmilyen kapcsolatba ezzel a hellyel.

A szőke kefehajú odébbállt, így felszabadult a tér az ajtó előtt, úgyhogy kihasználva a pillanatot egy esetlen „Hát akkor én”-t motyogva gyorsan kisurrantam rajta. Makino utánam szólt.

– Nincs meg a könyv, amit keres?

– Nincs. Sajnos.

– Hadd keressem meg én!

– Á, nem kell! Köszönöm. Tényleg… nem szükséges.

– Higgye el… – folytatta Makino, de úgy tettem, mintha nem hallanám, felvettem a nyúlcipőt, és kirohantam.

{1} Különleges kávézó, ahol a pincérnők szobalánykosztümben, megkülönböztetett udvariassággal fogadják a vendégeket. (a szerk.)