Atlantiszi menyasszony

Demeter Attila

ATLANTISZI MENYASSZONY

Második őrszolgálat 1.

Tudományos fantasztikus regény

Második kiadás

2026

Demeter Attila

2022

Minden jog fenntartva

ISBN: 9786150110875

Köszönöm Mészáros Melindának szorgalmas és lelkiismeretes munkáját, amivel segített a hibák gyomlálásában!

Sárkánymadár

– Értem – felelte Claudron Harak a mentorának. – Nem kapok engedélyt időutazásra.

– Tőlem egészen biztosan nem – válaszolta a mentor. – Ismered a szabályokat. A kíváncsiskodó, múltba tekintők mehetnek buboréktúrára, vagy kérhetnek maguk mellé hivatásos időőröket. Ehhez azonban több kell annál az ígéretnél, hogy később történészként akarsz dolgozni.

A fiú letörten bólintott.

– Megtanultam a szabályokat – mormogta. – Engedelmével távoznék.

– Semmi akadálya. Töltsd kellemesen a következő két évet, és szolgáljon hasznodra az egyéni tanulás ideje, bármit akarsz elérni!

– Köszönöm, mentor!

Claudron tisztelgésképpen kihúzta magát, aztán sarkon fordult, és kiment a szobából.

Egyfelől örömet érzett, hiszen véget értek a tanulóévek, és elkezdhette bolyongását a nagyvilágban. Másfelől bosszússág járta át a lelkét, mert a szabályok és a törvények eltérítették szenvedélyétől, a múlt kutatásától és a további tanulmányoktól.

„Kíváncsiskodó, múltba tekintő”! – gondolta dühösen. – Tanulásra és kutatásra vágytam, nem kíváncsiskodásra! Nem kukkolni akarok, hanem kutatni. Azt tanítottátok nekünk, hogy a múlt ismerete nélkül nem építhetjük biztonsággal a jövőt. A múlt hibáiból tanulhatunk a legtöbbet, és a tanulás örök kötelesség. Most meg pont erre tagadják meg tőlem a jogot! A légmentesen zárt energiabuborékban pedig utazgassanak a turisták!

Kilépett az oktatóintézetből, és azon töprengett, mihez kezdjen. A nap melegen sütött, ha felnézett az égre, vidám kékséget látott maga felett. Az egymás közelében fehérlő két hold a legendabeli távolságban kergette egymást. A bárányfelhők alatt a városi közlekedés seregnyi járata nyüzsgött, de ezt a teljesen hétköznapi, unalmas látványt gyakran szemlélhette. Megszokta, és szinte észre sem vette.

Az égen sürgölődő forgalomról jutott eszébe, hogy felszállhatna az egyik járatra és kint a tengerparton, a strand homokján heverészve vagy a vízben lubickolva nyugodtabban gondolkodhatna a jövőjéről.

Megkereste a legközelebbi megállóhoz tartozó lift platformját, és beállt a sárga négyszögbe. Az antigrav lift csendes suhogással emelte fel a kétszáz öl magasságban lebegő megállóhoz. A peronon már várakoztak vagy harmincan. Rápillantott a menetrendre, és a látszólag, a semmire akasztott tábláról azt olvasta le, hat perc múlva érkezik a tizenkilences járat, az kiviszi őt a strandra. Félreállt a lift platformjától, nekitámaszkodott a láthatatlan energiakorlátnak, és onnan nézte a várost, a Csillagtársaság központját, ahol élete alig több, mint tizennyolc esztendejét addig élte.

A házak között fehérlő járdát bámulta. A közterületet díszítő bokrok, virágok és fák között játszadozó gyermekeket, egykerekűn közlekedő fiatalokat és sétálgató felnőtteket látott. A szeme elé táruló tarkaság gyönyörködtette.

A tengerparttal szemközt, az öböl túloldalán, a mérföldnyi távolságban magasodó Xabarhegy lábánál a Galaxy palotából áramlott kifelé a tömeg, bizonyára a Csillagtársaság központi parlamentjének ülésén résztvevő küldöttek sorjáztak kifelé aznapi munkájuk végeztével. A hegy északi és déli nyúlványain terpeszkedő villanegyed a küldöttek lakhelyeként csendes életet élt, ide nem hatolt be a nyüzsgés. A delegációk általában a Galaxy palotában zajongták ki magukat, a villanegyed a családtagoknak adott otthont. A hegyoldal alacsony lakóépületeinek sorát csak az ott élő gyermekeket gondozó nevelési intézetek magas házai szakították meg.

A lift újabb néma libbenéssel megint utasokat hozott a peronra. Két, egymásba karoló, szintén tizennyolc év körüli lány lépett mellé. Várakozás közben ugyancsak a várost nézték, szatyrukból kikandikált a fürdőruha.

– A tengerhez jöttök? – kérdezte őket.

– Szerinted? – Mind a ketten vihogtak.

– Ott jön a tizenkilences – mutatott a megálló elé berepülő hosszú gépre Claudron.

A lányok szemmel láthatóan szívesen maradtak mellette a kocsiban is.

– Két perc és ott leszünk – ígérte az egyik, a magasabb. Szőke, egyenes szálú haja állandóan a szemébe lógott, sűrűn igazgatta, hogy ne takarja el az arcát. – Lia vagyok – árulta el a nevét.

– Én pedig Claudron.

– Claudron? – húzta mosolyra a száját az alacsonyabbik. – Az bölcset jelent. Milyen dolog bölcsnek lenni?

– Ha bölcs lennék, most a tenger helyett valami jó munka után nyomulnék a hivatalok egyikében – felelte a fiú.

– Engem Girraknak neveznek – nyújtotta a kezét a másik lány. – Az pedig szerényet jelent, ugye tudod?

Claudron is elmosolyodott.

– Látod, kicsit sem vagyok bölcs, mert ha az lennék, ezt is tudnám.

– Szóval hiába küzdöttek veled a professzorok, és hiába nyomták a tudást a fejedbe a tanulógépek, csak a neved utal a bölcsességre – csúfolódott Lia.

– Attól tartok, ez igaz.

A járat a tengerparti megállóhoz közeledett. A nagy kikötő előtt két megállóval kellett leszállniuk. Az itteni strandot nem zavarták a hajójáratok hullámai, ha mégis, akkor az éppen kellő mennyiségű izgalmat hozott úszás közben. A lassan áradó, ölnyi magas hullámok alaposan megdobálták a fürdőzőket, de senkit sem sodortak életveszélybe.

– Jelezz, légy szíves! – kérte őt az alacsonyabbik lány, mintha nem akadna a keze ügyében leszállásjelző, amelyen segítség nélkül figyelmeztethetné az automata pilótát leszállási szándékukról. Claudron előzékenyen megnyomta a gombot.

Megállás után udvariasan maga elé engedte a lányokat, aztán kilépett az energiából szőtt peronra. A mélységbe lenézve, a lába alatt csobogó hullámokra esett pillantása.

– Üres a lift – közölte a lányokkal, noha ők is láthatták a levegőben világító üres, sárga négyzetet.

Ráálltak a keret által jelölt, láthatatlan erőtérre, és jelezték, készek a leereszkedésre. A lányok a megszokott mozdulattal szorították combjukhoz a szoknyát, nehogy felfújja a szellő a rajtuk lévő ruhát. Látszólagos szégyenlősködésükkel a szokásos színjátékot adták elő, hiszen már évszázadok óta úgy közlekedtek a nők az ilyen láthatatlan liftekben, hogy a szoknya alá átlátszatlan és sűrű szövésű rövidnadrágot vettek. Illetlenség másképp a magasba emelkedni. Ettől függetlenül Claudron szívesen megnézte volna a két lány lábát térd felett is, de alig számított veszteségnek a pár perc, amíg kiérnek a strandra, és napozás közben végigmustrálhatja őket.

A homokos parton gyékényeket vettek ki a tárolóból, és leterítették egy kevéssé népes helyre. A lányok ledobálták a szatyraikat, kimarkolták belőle a fürdőruhájukat, és elvonultak átöltözni. Claudron a szomszédos fülkében húzta fel tanulóéveinek napi kétórás edzésétől kellően kidolgozottá lett testére a fürdőnadrágot.

– Igen meleg van ma – mondta Lia, miután átöltözve visszatért, és szinte egyenként végigvizsgálta a fiú valamennyi, dagadó, erős izmát.

Claudron bólintott.

– Ideje a vízbe mennünk – felelte. – Ott majd lehűlünk.

Girrak hátat fordított a partnak, és hatalmas csobbanással belevetette magát a bokáig alig érő habokba.

– Ússzunk versenyt a figyelmeztető táblákig! – kiáltotta, és hasra fordult, majd a homokos talajra támaszkodva, úszást utánzó mozdulatokkal lökdöste magát előre.

– Én inkább futok. – A fiú nagy fröcsköléssel taposott a vízbe, és futás közben, magasba emelt térddel spriccelt mindenfelé maga körül.

Girrak felugrott teknősbékáéhoz hasonló úszásából, és Liával együtt sikongva igyekezett vele lépést tartani.

Húsz-harmincölnyi távolság után végre a combjuk közepéig értek a hullámok. Eleinte körülményeskedve, később egyre kényelmesebb tempózással úszhattak tovább. Lia ért be először a figyelmeztető táblák alá.

– Nyertem! – kiáltotta a két lassúbb felé, és lábujjhegyen ágaskodva csapkodta maga körül a habokat.

– Nem ér! – tiltakozott a barátnője. – Claud udvariaskodott. Szándékosan lassan tempózott, hagyott minket győzni. Én meg nálad később indultam.

A fejük felett úgy lógtak a semmiben a mélyvíz veszélyére figyelmeztető feliratok, mintha zsinóron függne a szöveg, de a látszat csalt. A pirosan izzó betűket semmi sem tartotta a helyükön, azokat a parton álló toronyból vetítették oda.

Az égen, a betűkön túl apró bárányfelhők úszkáltak, felettük egy piciny, fekete pont látszott.

Claudron kitartóan figyelte a pöttyöt, aztán felismerte a látványt.

– Ott jön a barátom – emelte meg a kezét a magasba mutatva.

– Hol? – fordult a jelzett irányba mind a két lány. Kezükkel a szemüket ernyőzték, és megtalálták, mit mutat a fiú. Rövid idő után számukra is felismerhető lett a látvány.

– Ugyan! Egy igazi riffer a barátod? – kérdezte Lia ámulva.

– Szerinted? – kérdezett vissza Claud. – Sárkánymadár köröz felettünk, vagy egy rendőrségi motoros?

Valóban egyre nyilvánvalóbban öltött alakot a szemük előtt a sárkánymadár hátán hasaló fiú. Szabályos leszálló körökben keringett a fejük felett.

A jószág gyorsan ereszkedett lefelé, és egyre hatalmasabbnak látszott. Tucatnyi öl magasságban erősen mérsékelte a sebességét, majd széttárt szárnyain lassan, előkelő nyugalomban siklott felettük. A riffer felemelkedett a gyors iramhoz kötelező hasalásból, és lovagló ülésbe felegyenesedve integetett feléjük.

– Milyen a víz? – emelte üdvözlésre jobb kezét. – Sejtettem, hogy itt talállak – mondta Claudnak.

– A víz remek – felelték egyszerre mind a hárman. – Csobbanj!

– Hogyisne! Hogy utána leharapja a fejemet a madaram?

– Vadmadáron röpködsz! – kiáltotta Girrak.

– Még szép, hogy nem – világosította fel Claudron. – Csakhogy még ezzel a remekül idomított versenyjószággal is csak idáig közelíthetem meg a lakott területet.

A riffer a térdével a víz felszínéhez irányította a madarat. Az állat megértette gazdája jelzését, lassan leszállt, hátracsapta a szárnyait, és alig karnyújtásnyira a levegőben világító „Mélyvíz” felirat túloldalán, megnyugodva lebegni kezdett a habok hátán. A nyakánál ülő riffer végre elengedte a kantárszárat, és kezével a mellére kötözött, rikítószínű kabátkát emelgette.

– Meleg van ebben a mentőmellényben – panaszkodott. – Szerintem elromlott benne a hűtés.

– A miénk működik – incselkedett vele Lia, és két kezének lódításával esőfelhőt permetezett a fiúra.

A madár is kapott a szeme közé a spriccelésből. valószínűleg jól esett neki a hűs zuhany, mert egy pillanatra felkapta a fejét, csőrét hatalmasra tátva nagy adag levegőt szippantott be, aztán gyorsan bedugta a víz színe alá.

– A madarad fürdeni akar – nevetett Claud, aztán hüvelykujjával a barátja felé bökött. – Ő Lardon, a jövő bajnoka – mutatta be a lányoknak.

– Mikor lesz a következő versenyed? – érdeklődött az egyikük.

– Holnapután.

– Meglepi majd az összes indulót – jövendölte Claudron.

– Arra készülök. Kijöttök megnézni a diadalomat?

– Rám számíthatsz. A lányokat alig egy órája ismerem, fogalmam sincs róla, mire készülnek holnapután.

– Most szabadultunk az iskolából, és még nem találtunk ki semmit az elkövetkező napokra – felelte Lia.

– Akkor a versenyen találkozunk – nyugtázta Lardon, és újra hasra feküdt a nyeregben.

– Na, elég a hűsölésből – veregette meg a sárkánymadár nyakát. Az állat kihúzta a fejét a vízből, hangos prüszköléssel megrázta magát, aztán lassú szárnycsapásokkal és a víz felszínén tett ügyetlen lépésekkel kiemelkedett a hullámokból. Amikor a szárnya alatt már másfél ölnyire dagadt a távolság, lassú kecses emelkedésbe kezdett. Az alant maradók rázogatták magukról a rájuk záporozó permetet, aztán csendben bámulták a távolodó versenyzőt.

– Jó dolga van a barátodnak! Szabadon repkedhet az égben – lelkendezett Lia.

– Gyakran irigylem őt, de sokat dolgozott azért, hogy nyugodtan hódolhasson a versenyszellemnek. Arra a temérdek munkára nem vágyok. A tanulmányai alatt végig azért küzdött, hogy amikor eljönnek az egyéni tanulás évei, mindennap szárnyra kelhessen kedvenc madarán.

– Most végeztetek az iskolával?

– Alig két órája búcsúztam el a mentoromtól.

A távozó sárkánymadár-versenyző már megint csak egy fekete pontnak látszott az égen.

– Mivel bocsátott utadra a mentorod?

– Egy jó, nagy tiltással. Ne képzeljek magamnak időutazást – komorodott el Claudron arca.

A lányok csodálkozva tekintettek rá.

– Miért akarsz az időben utazgatni? Ha érdekel a múlt, mehetsz csoportos túrára, vagy kirándulhatsz akár egyénileg is, persze energiabúrában – világosította fel a fiút Lia.

– A szervezett túra, amelyen biztonságos megfigyelőpontokról bámulhatod a múltat, az neked kevés? – erősített rá barátnője véleményére Girrak.

– Ahogy mondod. Kevés! – kiáltott fel mérgesen a fiú. – Történész leszek, és, ha messziről, távcsövön keresztül bámulom a múltat, mintha különlegesen berendezett múzeumot látogatnák meg, semmire sem jutok. Én oda akarok menni a történelem sűrűjébe, beszélni akarok azokkal az emberekkel, akik a múltunk fontos eseményeit igazgatták. Kifaggatnám őket, mit, miért tesznek? El akarom magyarázni nekik, milyen következményei lehetnek egy-egy lépésüknek. Közelből akarom látni, mit csináltak jól vagy rosszul az őseink.

Girrak a csuklójára nézett, az órája alighanem azt mutatta, letelt a strandolásra szánt idő. Azt nem mutathatta, hogy a fiú morgása untatja. Ha Claudron ismerte volna a lányok lelkét, bizonyára ezt is észleli a karóra leolvasásának látványos mozzanatából.

– Indulnunk kell, anyámék várnak otthon.

Békés tempóban, hármasban úsztak a part felé.

– Azt már tudom, hogy a következő napokra nincsenek terveitek. Mit csináltok később? Mire készültök a következő két évben? – kérdezte úszás közben Claudron.

– Begyakoroljuk magunkat a jövendő foglalkozásunkba. Felmegyünk a Csillagvárosba.

– Szép foglalkozás. Űrhajósok kiképzésénél segédkezni.

Lia megcsóválta a fejét.

– A Csillagvárosban alig élnek űrhajósok. Ott a hozzánk hasonlóak vannak többségben.

– Hozzátok hasonlóak? Milyenek vagytok, hogy különbséget tehetsz magatok és az űrhajósok között?

– Csillagásznak készülünk.

– Szóval felfedezők lesztek?

– Ahogy vesszük.

Claudron láthatóan hanyagolta azokat a tanulmányokat, amelyek megismerésére a lányok vágytak.

– Ez mit jelent? Szerintem jó dolog új világokat, bolygókat felfedezni még akkor is, ha igen kevés közöttük a lakható.

Lia csúfondáros fintort vágott.

– Minden laikus egyenlőnek hiszi a csillagászatot az űrutazással. Az asztronómus nem utazgat a csillagok között. Távcsövekkel és egyéb műszerekkel kutatja az űrt. Aztán, ha izgalmasat találunk, az űrhajósok odamennek, és szemrevételezik a felfedezést.

– Azért mégis elutazgattok néha idegen bolygókra?

– Néha – felelte Girrak. – Többnyire pihenni meg szórakozni, mint az átlagemberek, például te is.

– Még sosem jártál ismeretlen világon? – makacskodott a fiú.

– A nagy csillagászok is ritkán kísérhetnek el egy expedíciót valahová. Egyébként is csak elvétve fedeznek fel olyan bolygót, amelyik lakható, vagy amelyiket élő embernek érdemes meglátogatni. A legtöbb ismeretlen bolygót robotokkal derítjük fel.

Claudronnak eszébe ötlöttek a tanulmányaiból ismert adatok, és rájött, valóban felesleges dolgot feszeget.

A fénysebességnél gyorsabb utazás a tudomány álláspontja szerint lehetetlen, bár ehhez képest furcsa ellentmondás az, hogy az emberiség egy-egy parányi csoportja időnként mégis részesülhet a fénynél gyorsabb utazás felfoghatatlan élményében.

Amikor a Maghintők úgy döntenek, hogy néhány kiválasztott utazzon el valahová a helyiek védelmét biztosító Gép telepítése miatt, akkor az arra érdemesek a Maghintők ajándéka gyanánt a fénysebesség többszörösével odamennek. Megérkezésük után olyan technikát építenek ki az újonnan civilizálni szánt bolygón, amely maguknak, a csoport vezetőinek is meghaladja az ismereteit. Ezeken az utakon a Maghintők a hajójuk számítógépébe telepítik a műszaki rajzokat, a személyzet képességeit kiterjesztik a megfelelő mértékűre, és miután végrehajtották a küldetést, a leírások elenyésznek, a tudás semmivé foszlik. Hatezer éve ismétlődő szertartás ez. A sorozat kezdete sokak számára a múlt ködébe vész, mégis szívesen teljesítik az ilyen megbízatásokat. Nem jelentenek terhet a néhány százévenként ismétlődő feladatok, hiszen szinte mindent készen kapnak az elvégzendő munkához. A biztonságuk feltételei adottak, minden veszélytelen, ám a küldetések kétségtelenül hasznosak. A Maghintők kérésére vagy inkább szelíd parancsára, a Salva lakóinak segítségével több tucatnyi bolygó telt meg értelmes emberekkel.

A Salva lakói a Maghintők irányítása nélkül is kutathatták az élet nyomait a galaxisban. Vaktában utazva alig sikerült lakható planétát találniuk.

Különös mágnesként vonzotta és egyben taszította őket a saját egykori otthonuk, a császári birodalom. Titokban meglátogatták néha az őshazát, ezzel elégítették ki a tömegek érdeklődését. A Csillagtársaságba visszatértük után elmondhatták mi történt a Robakban, őseik birodalmában, a különválás óta eltelt hatezer évben. Mindenkiben újra tudatosult, semmi rendkívül vagy érdekes nincs a császárságban. Az örökké zajló harcok rengeteg erőforrást felemésztenek, és a technikai fejlesztésekre költött pénzek teljesen eredménytelenül hullnak a semmibe, minden marad a régiben. A császár tudósait mostanra a fásultság már leszoktatta a kutatásról, a tudás megőrzése és eltitkolása maradt a legfontosabb céljuk. Egyre szűkebb réteg ismeri a technikák lényegét, a tudásból kirekesztették a közembereket. Csak a császárhoz hű előkelőségek részesülhetnek a tudomány ismeretének áldásaiból, de a tudás gyarapítását már értéktelennek tartják. A hódításaik egyre kevésbé eredményesek, néhol megesik, hogy hatalmas erőfölényük ellenére vereséggel kullognak el egy-egy leigázni szándékozott bolygóról. A császárság haldoklott, és vergődése még akár tízezer évig eltarthat. Ebbe a világba látogatónak is alig kívánkozott valaki a Salváról vagy a Csillagtársaság más bolygójáról.

– Igazatok van – összegezte hosszú, belső monológját Claud. – Jövendőbeli történészként éppen eléggé ismerem a múltat meg azt, miképp fedezünk fel új bolygókat. Az ember mégis, mindig reménykedik abban, hogy most, pont most, olyat hall, amit eddig titkoltak előlünk.

– Nincs titok. Legalábbis előttünk nincs – mondta Lia.

– Kijöttök a versenyre? – váltott témát Claudron. – Megnézhetnétek a barátomat, ahogy újraírja a sárkánymadár-versenyzés történelmét.

– Újonc létére biztosan ő lesz a favorit – nevette el magát Girrak. – Azért én megnézem. Most látok először az életben ilyen versenyt közelről.

– * –

Claudron már felnőtt módon, a saját, külön lakásában élt. Ráunt a szülei gyámkodására, és meglehet, a szülei is megunták a felnőttkor határán járó fiú pátyolgatását, bár igényei szerint gondoskodtak a legénylakás rendben tartásáról, a normális feltételek meglétéről.

Ebben a csekélynek sem nevezhető luxussal berendezett lakásban senkit sem zavart, ha hajnalig verekedett a virtuális csatatéren, és a vérre menő kártyacsatákért sem kellett elnézést kérni. A különböző játékokból fakadó zsivajgás nem zavarta meg mások nyugalmát, bár a kiváló hangszigetelés erről a szülői lakban is gondoskodott. Mégis más, ha a szülők valamelyike a hálószobából útban a fürdőszoba felé rákérdezhet a család legifjabb tagjára: mikor fekszel végre le? Vagy enélkül az enyhe zaklatás nélkül szórakozhat.

Claudront a saját hálószobája érdekelte, amelynek a közepén széles, kétszemélyes ágy terpeszkedett, és amelyben rajta kívül még soha sem aludt senki. Ezen a magányos életszakaszon szeretett volna már túljutni, de sehogy sem jött össze egyik bátortalan kezdeményezése sem.

A lakás legfontosabb berendezési tárgyának ettől függetlenül a nappaliban kepesztő munkaasztalt tekintette, kis hatósugarú teleport kidobó szekrényével, amelyen bármilyen küldemény megérkezett számára – azzal a feltétellel, hogy a fél ölször egy öles méretet nem haladta meg. Ennél terjedelmesebb küldeményekre semmilyen vásárlásból sem számított, ezért nem költött arra, hogy nagyobb kidobó szekrényt építtessen a szobájába. A terjedelmesebb csomagok fogadásától a vastagra duzzadó átviteli költségek egyébként is visszatartották.

A második legfontosabbnak a falra függesztett képernyőt tartotta, amelyik kérésére, három dimenzióban, virtuális kiterjesztéssel játékba vonta akár a szoba felét is.

Most, hazaérkezése után szólt a számítógépének, hogy kacsolódjon rá kedvenc játékcsatornájára.

Pillanatokon belül valóságos csetepaté dúlt a szobában. Még alig ocsúdott fel a gyors rohamoktól, máris előtte állt virtuális barátja, Zenon.

– Végre itt vagy! Már alig bírom egyedül feltartani a császáriakat.

– Segítek – felelte Claudron, és belevetette magát a harcba.

Egy ideje már anakronisztikusnak találta a szobájába beszivárgó művi hátteret, amely behatolt a helyiség minden zugába, és virtuálisan porrá tört mindent, amit az ellenség megsemmisítendőnek látott. Mégis kedvelte a játékot, a megszokott társaságot.

Rákoppintott kedvenc vadászgépére, beült a pilótaülésbe és felszállt vele a csillagok közé. Ez a felszállás nagy zajjal és fénycsóvával járt, a rakétahajtóművek égéstermékeinek bűze betöltötte a szobát, nagyon valóságosnak érezte a kalandot. Szerencsére a kísérőjelenségek közül, a virtuális térből, a valóságba csak a bűz jött át, a lángok nem égették hamuvá a berendezést.

Mielőtt elérné a megfelelő röppályát, lecsapott rá egy császári vadász. Claudron gyors kanyart vett, kisiklott az ellenség célkeresztjéből, és váratlan fordulattal mögé került. Amikor megnyomta a tűzgombot, akkor hallotta meg Zenon hangját a fülében.

– Mögötted!

Claudron újabb fordulót tett, és heves iramban igyekezett támadója mögé kerülni. A forduló ívének ereje az ülésbe lapította, csípőjét csaknem felsebezte a baloldali karfa.

– Lődd ki! – kérte a cimboráját. – Nem látom.

– Pedig ott van.

Vörös szikraeső vágtatott el mellette. Az ellenség pontatlanul célzott, a rakéta elvágtatott a gépe jobb oldalánál.

– Lődd már ki, a Robak rágjon meg! – dühöngött. – Még mindig hiába pislogok, pontosan hol követnek!

– Csigavér – nyugtatta őt a barátja. – Üldözöm, nem támadhat rád, vaktában lövöldöz.

Claud rátaposott a fékezőmű pedáljára. A gép orra alábukott, a röppálya messze a korábbi alá került.

– Már látom – kiáltotta Zenonnak.

Ujja rátapadt a tűzgombra, a megfelelő pillanatra várt. Egy gyors kanyar után egészen jól sikerült a birodalmi vadász nyomába kerülnie, és amint elérkezettnek látta a pillanatot, megnyomta a sugárkioldót. A gép törzse alól kivágódott a villámsugár, és szemvillanásnyi idő alatt megtalálta a célját.

– A Robakba! – káromkodott Zenon. – Engem találtál el!

– Bocsánat! – Claudron hangja szánakozóra változott. – Le tudsz még szállni?

– Remélem – felelte a társa. – Azt hiszem.

Claud látta, hogy Zenon a gépével a bázis felé kanyarodik, de sérült járműve nagyon nehézkesen engedelmeskedik az utasításainak.

– Hátulról fedezlek – ajánlotta Claudron, és megfelelő távolságból követte társát, onnan hathatós védelmet nyújthatott egy császári támadás ellen.

Váratlanul egy ellenséges korvett bukkant fel kettőjük között.

Claudron gyorsan reagált, és meglepte a korvettet irányító játékost, aki minden bizonnyal újoncként került a pályára, és elfeledkezett a háta mögötti zóna ellenőrzéséről, nem törődött a mögé felzárkózó vadásszal.

– Ilyen béna legény honnan szerezhetett magának korvettet? – dünnyögte halkan Claud, és az újonc közelébe került. Megmarkolta a fegyverkart, és a versenyszellemtől fűtve, egyfolytában, könyörtelenül nyomta a tűzgombot, míg végül harcképtelenné tette a hajót. A figyelőernyőn azonnal megjelent a találat, és a flottája máris gazdagodott az ártalmatlanná tett hajó minden eszközével. Korvettkapitánnyá lépett elő.

– Bekaplak – tájékoztatta a bukdácsolva repkedő Zenont, és frissen szerzett hajójával rárepült barátja sérült gépére.

– Ne ijesztgess! – felelte a barátja. – De köszi a segítséget! – Engedelmesen hagyta, hogy a vadásznál jóval nagyobb korvett befalja a gépét.

– Hazaviszlek – közölte Claudron.

– Most, amikor végre gyarapodtunk tűzerőben?

– Igen most. Ugyanis kiszállok. Ezt a tűzerőt egyébként is rommá lőttem, még rendbe kell szedetni, mielőtt hencegni kezdünk, és harcba indulunk vele a császár flottája ellen. Jó kis hajó lesz ez, de egy alapos szervizelés ráfér.

– Ilyen rövid idő után kiszállunk? Ma még alig játszottunk.

– Nem a mai csatából szállok ki. Végleg lelépek. itt hagyom az egész játékot.

– Ezt komolyan gondolod? Ugye, csak hülyéskedsz?

– Komolyan beszélek – felelte Claud, és gyors iramban igyekezett a bázis felé.

Megérkeztek, leparkoltak a helyükre, majd a büfé felé indultak, ott biztonságban érezhették magukat.

– Végleg kiszállok – mondta a barátjának Claudron. – Befejeztem az iskolát, és meg kell komolyodnom.

– Magamra hagysz? – búslakodott Zenon.

– Találsz magadnak másik partnert – vigasztalta őt Claudron. – Tied lehet a szerkóm.

A másik szeme felcsillant.

– Ugye, ez sem vicc!

– Itt vannak a kódok – Claudron bevéste a tárfelületre a számsort.

Zenon megnémult a meglepetéstől.

– Búcsúajándéknak lelőttem a vadászgépedet, de kárpótlásul kapsz tőlem egy korvettet. Becsüld meg, és vigyázz rá!

– Hát… – A fiú csak tátogott a meglepetéstől. – Majd benézel ide néha? – kérdezte hosszú szünet után.

– Elképzelhető – felelte Claudron. – Elutazom, és nem tudom, mikor jövök újra erre. Addigra már cirkálóparancsnok lesz belőled. – Megveregette a társa vállát, és felállt a pult mellett magasodó háromlábú székről. Gyűrűjét hozzákoccantotta a pénztárgéphez, és tisztelgésre emelte a kezét.

– Jó harcot! – köszönt el a társától.

– Neked is – felelte a barátja. – Remélem, hogy ahová mész, ott is megállod a helyed, ha viadalra kerül sor.

Claudron kilépett a játékból. Szobájából felszívódott az egész harctér és a csatát jellemző kosz, hulladék meg füst. Pár másodpercig ült a konzol előtt, aztán váratlan mozdulattal törölte a regisztrációját a parancsnoki felületen.

– Boldogulsz majd nélkülem, pajtás – morogta halkan. – Én meg kutatni fogok a Földön, és nem harcolni.

– * –

A sárkánymadár-versenyt délután tartották. Aki akarta, otthon, nyugodtan megnézhette, az esemény kívül esett az általános gyakorlat szerinti tanulási vagy a munkaidőn.

Könnyen betarthatták ezeket a tanulási és munkaórákat. Akik dolgoztak, délutánra általában túljutottak a munkaidőn, és a tanulási órák sem követelték, hogy a diákok feszülten figyeljék tanáraikat. Ilyenkor már mindenki szabaddá tehette magát. A tanulás egyébként is egyszerűen zajlott. A tanév elején minden diák megkapta a tanulógéptől a megfelelő tudásmennyiséget, és magával a tananyag elsajátításával ezek után nem foglalkoztak. A képzésre fordított időt a gyakorlás, a testedzés és a szociális nevelés töltötte ki. Ezeket az elfoglaltságokat a gyermekek viszonylag könnyen elfogadták.

A szociális nevelés szinte játéknak számított, hiszen a feladat szerint az ifjú embereknek a társadalmi érintkezési normák betartását, társaik elviselését, a közösségi életet kellett megszokniuk meg azt, hogy egymás segítése mindenki számára hasznos. Mire tizennyolc évesen elhagyták az iskolát, hozzászoktak az egészséges versengéshez. Nagyobb feszültség nem keletkezett közöttük, így felnőtt korban csak aránylag kis konfliktusokkal kerültek szembe. Akiben maradtak agresszív hajlamok, az kiélhette magát a virtuális csatatereken, ámbár azokat is moderálták. Ott is tiltották az öncélú brutalitást vagy kegyetlenkedést.

A verseny napján Claud kiutazott a Bányató nevű hely mellett létesített sportpályára, ott tartották a sárkánymadár-viadalokat. Leült a helyére, és várta a két lányt.

Míg a vendégei megérkeztek, a tájat bámulta. A mező felett, a magasban három sárgára festett gép araszolt lassan, egymás mellett. A termést gyűjtötték be. Amikor a két lány jobbról és balról lehuppant mellette a szomszédos ülésekre, csak utólag vette észre őket. Keresgélés nélkül egymásra találtak. Claudron vásárolta mind a három jegyet, magától értetődően egymás mellé szóltak.

Alig foglalták el helyüket, a hatalmas lelátó máris emelkedni kezdett, hogy a magasból szemlélhessék a versenyt. Száz öl magasságban állt meg a nézőtér.

– Honnan indulnak a versenyzők? – kérdezte Lia.

A rendezők, mintha hallanák a lány kérdését, bekapcsolták a kivetítést a szemük előtt függő vetítőre.

– Tíz mérföld távolságra van a startvonal – ismertette meg a helyszínnel a lányokat Claud. – Ez nagyon messze van, így a rajtot csak vetítésről nézhetjük.

– Miért nem oda vettél jegyet?

– Ha ott foglalunk helyet, akkor a legérdekesebb részt, a fordulót és a célvonalat nézhetnénk a tábláról.

Megszólalt a duda, és a versenyzők felsorakoztak a startvonalhoz. A hatalmas madarak ugyanúgy díszes kosztümöt viseltek, mint a hátukon hasaló rifferek.

A madarak nyugodtan feküdtek az alattuk feszülő erőtéren. Akkor emelkedtek lábra, amikor másodszor szólalt meg a kürt.

A harmadik dudaszóra a szervezők kikapcsolták alattuk az erőteret, és attól kezdve úgy is repülniük kellett, ha erre a gazdájuk nem adott külön utasítást. Csakhogy éberen figyelt minden riffer, az idegeikben rögzült a három dudaszó ritmusa, viccnek számítana, ha bármelyikük elvétené az indulás pillanatát.

Mégsem indultak tökéletesen egyszerre. A hetes számú versenyző elkapta az erőtér kikapcsolása előtti utolsó pillanatot, és nekilendült. Éppen csak meglódult. Nem sértette meg ezzel a szabályokat, mert ha úgy tett volna, visszatartja a madarat a piros sávval jelzett korlát, a startvonal. Egyszerűen a legjobb pillanatot akarta megragadni az induláshoz. A dudaszó közben csupán tiszteletlenség a ficánkolás. Néhány versenyző rosszalló pillantást vetett a hetes madár felé, a legtöbbjük inkább a saját rajtjának időzítésére figyelt.

Kilenc versenyző nagyjából egyszerre indulva kezdte meg a futamot. Három kezdő nagyon rosszul számította ki a rajt pillanatát, és a térerő kikapcsolása után kis megingással lendült ki a versenypályára. A rövid megingást hosszabb imbolygás követte, és ez a bizonytalankodás értékes másodperceket jelentett, sok ölnyi hátrányt összeszedtek az induláskor.

– Melyik a barátod? A lemaradók között van?

– Dehogy – felelte Claudron. – Mondtam, hogy jó versenyző. Kicsit merész, de nagyon ügyes, jók a reflexei. Négyes a rajtszáma. Most harmadik a pályán.

A madarak nagy sebességre gyorsítottak, szakadozottá vált a mezőny.

A közönségben rázendített a drukkolók kórusa.

– A rifferek hallják ezt a biztatást? – kérdezte Girrak.

– Kizárt – felelte Lia. – Ebből a távolságból ez lehetetlen.

– Rosszul gondolod – igazította helyre Claudron. – A fülükben ott a hallgató, azon keresztül mindenről értesülnek. Azon érkeznek a versenybíróság utasításai, és ha kedvük van rá, egymással is kommunikálhatnak. Csakhogy ez elvonná a figyelmüket a versenyről, ezért ezt többnyire hanyagolják. A közönség hangját azonban állandóan beadják a fülükbe, jól jön nekik a biztatás.

Közeledett hozzájuk a mezőny, már szabad szemmel is láthatták a madarak oldalán a számokat. A háromkörös verseny idejében kétszer fordulnak majd vissza a lelátó előtt, és aki a harmadik kör végén elsőnek halad át a célvonalon, az lesz a nyertes. A versenyt egyszerű gyorsasági futamként indították, a pályát nem nehezítették fordulókkal, kapukkal, a győzelmet a sebesség hozza el a nyertesnek. A körpálya végén és elején ügyelniük kell a kanyarokra, de ez jelentéktelen rutinnak számít. A szezonban, az egyszerű gyorsasági versenyeken csak néha adódtak különösen izgalmas pillanatok, leginkább akkor, amikor kezdők repültek a pályán. Most négy újonc kínálta a meglepő fordulatokat a szurkolótábornak, amely főleg a pályára rendszeresen kijáró fogadókból és a versenyzők barátaiból állt.

A nagy kanyar előtt az egyik ifjú vakmerő tempóval az élre tört, a bójánál utolérte az öreg rókának számító hatos számú riffert, és bevágott a négyes számmal repülő Lardon elé. Lardont meglepte a váratlanul érkező vetélytárs, gyors térdmozdulattal emelkedésre ösztökélte a madarát. Sikerült elsiklania trükkösen előző társa felett, és ezt jól tette, mert az újonctárs csele gyengére sikerült. Madarának szárnya beleütközött a hetes madárba, és ezzel bajba sodorta magát. A sárkánymadár megérezte hajtójának bizonytalanságát, továbbá fájdalmasan érintette őt a szárnyával történő ütközés, ezért oldalra lendült. A riffer elvétette a madár ritmusát, fekvő helyzetéből oldalra billent, és elveszítette egyensúlyát. Két keze magasba lódult, markából kicsúszott a kantár, és váratlan bukfenccel lebillent a nyeregből.

A tömegben néhányan felsikoltottak, azt hitték, hogy a kalimpáló fiúra a biztos halál vár, hiszen százölnyi magasból zuhan alá.

Lia és Girrak egyszerre sápadt el, és szinte vezényszóra kapták a szájukba az öklüket.

– Szörnyű halála lesz – nyögött fel az egyikük.

– Az összes ráváró baj annyi, hogy tizenöt napra eltiltják a versenyzéstől – nyugtatta meg őt Claudron.

– De hát zuhan!

– Figyeld az esését! Egyre lassabban érkezik lefelé. Úgy ér földet, mintha liften hoznák le.

– Van alattuk háló?

– Felesleges, és drága egy ekkora kiterjedésű háló. Elég az, ha a mentőmellényükben működik ugyanaz az antigravitációs emelő, mint a liftek működését szolgáló technika.

A fiú tényleg fokozatosan lassulva érkezett a földre. A levegőben forgolódott, dobálta magát, a dicstelen hanyatt esés helyett talpra akart érkezni, de sikertelenül vonaglott.

Annak ellenére, hogy a rendezőség teljesen bizonyosra vehette a riffer baj nélküli földet érését, a mentőegység tagjai mégis körbevették, bekísérték az egészségügyi házikóba, ott majd alapos vizsgálatnak vetik alá.

Míg a zuhanás a megnyugtató befejezéshez közeledett, a versenyben maradt tizenegy hajtó tovább repült a start felé, és elkezdték a második kört. Alaposan széthúzódott a mezőny, a többiek már óvatosabban űzték a madarukat, mindenki épségben akart eljutni a célig.

Természetesen a hatos számú riffer repült az élen, alaposan mögötte maradva küzdött a levegővel meg egymással a többi hajtó. Lardon negyediknek érte el a startnál világító oszlopot, azt megkerülve fordultak a madarak.

A lelátóról megint a kivetítést nézték, a nagy távolság miatt csak onnan élvezhették a futamot.

Váltakozó szerencsével zajlott a verseny. A hatos csaknem fél kört rávert a többiekre, Lardon az ötödik és a harmadik hely között repült, hol kicsit előbb, hol kicsit lemaradva.

A versenyt természetesen a hatos nyerte, mögötte két régebbi riffer futott be, Lardon a negyedik lett.

– Elmaradt a barátod bajnokká avatása – csúfolódott Lia.

– Első versenyén a negyedik hely nagyon szép eredmény. Gratuláljatok neki, amikor előkerül.

– Szívesen – helyeselt Girrak. – Tényleg megérdemli.

A klub

Claudron a szobájában, a fali monitor előtt ült, azon keresztül beszélgetett a barátjával.

– A lányok előtt nem kérdezgettelek, ezért most hozom szóba. Van kedved valahová elutazni velem?

– Hagyjam itt a versenyzést? – értetlenkedett Lardon. – Merrefelé utaznál?

– Még gondolkodnék rajta. Valahová a perifériára készülök.

– Ugyan, minek? Mi van a periférián, amit itthon vagy valamelyik közeli bolygón hiába keresnél?

– Teleporttal utazva édes mindegy, hogy a perifériára utazom vagy a szomszédba. Azért megyek messzire, mert ki kell magam próbálnom. A kutatást céloztam meg, az ismerkedést a történelemmel, a múlttal.

– Ez neked nagy kalandnak ígérkezik, én inkább maradok itthon. Megkedveltem a sárkánymadár-versenyzést, és úgy láttam, Lia szívesen lóg velem. A múltkor kicsit kirúgtunk a hámból, jól éreztük magunkat, és meghívtam őt a következő futamra. Ígérete szerint ott lesz.

– Viszi majd magával a barátnőjét, és két nő szerintem sok egy randevún.

Lardon hamiskásan elvigyorodott.

– Pont így gondoltam én is, ezért arra kértem, egyedül jöjjön.

– Beleegyezett?

– Még szép! – húzódott szélesre a fiú szája.

– Hát, sok szerencsét! – Claudron őszintén kívánt a barátjának sikert.

– Sok szerencsét neked is! – búcsúzott tőle a versenyző, és bontotta a vonalat.

Claud töprengve hintázott székén. Percekig gondolkodott azon, miképp szervezze meg az egyéni tanulás éveire eső tanulmányútját. Billegtette maga alatt a széket előre meg hátra, és gondolatai közben a mentora által ismertetett tiltáson jártak. Végre elhagyja az iskolát, a saját kedvtelésének és a tanulásnak szentelhet két esztendőt, közben korlátok veszik körül.

– Miféle szabadság az ilyen? – elmélkedett magában keserűen.

Ugrálna az időben előre, hátra, de ez különösen tiltott cselekvésnek számít. Az időutazás tilalma általános, de a véleménye szerint legalább a történészeknek engedélyezhetnék. Kinek másnak, ha nekik nem? A múltat kutatni kell, és erre a legegyszerűbb eszköz az időutazás.

Évek óta tagja a Fiatal Történészek Klubjának, ott próbálkozott utoljára. Ott remélhet felvilágosítást arra a problémára, hogyan kerülje meg az időutazás tilalmának szabályait és közben ne csináljon botrányt. Azt kizárás vagy még szörnyűbb büntetés követné. Az idő megrongálása, ha valamiféle különleges esetben, minden elővigyázatosság mellett megtörtént, általában arra az egyetlen bolygóra korlátozódott, ahová illegálisan elutazott valaki. Ha mégis nagy pusztítást okozott, akkor a visszatérése után alaposan megütötte a bokáját.

Hallott egy illegális utazóról, aki ügyetlen akciójával lerombolt egy egész civilizációt, és ezért egy éppen csak lakható bolygóra száműzték a legminimálisabb létfeltételek biztosításával. A nagy nyilvánosság előtt titok maradt, hogy meddig tengődött ott a száműzött, és milyen módon éldegélt magányában. Ezt intő jelnek tekintette minden szabályszegő. A történészklub tagjai éppen azért tartották észben az ide vonatkozó előírásokat. Egyikük sem akart magányosan vergődni, valami poros, majdnem lakhatatlan világban.

– Üdv, fiúk! – köszöntötte a tagtársakat, amikor a virtuális ajtónálló bebocsátotta a fiatal történészek lezser otthonába.

Nem engedte klubhelyiséggé alakulni az egész szobáját, csak a holovetítő mögötti teret meg a saját székét adta át a klubnak.

– Hol jártál mostanában? – érdeklődött Ziment, az egyik klubtárs. A nála csaknem tíz évvel idősebb fiatalember konyakospoharat tartott a kezében, amikor mellé ült a vetített asztal túloldalára.

– Elköszöntem a mentoromtól és a barátomtól.

– Búcsúzkodsz? Hová készülsz? – Ziment aprót kortyolt a konyakból.

– Pont azért vagyok itt, hogy a készülődésben a segítségeteket kérjem – felelte Claudron.

A férfi behunyta egyik szemét, és a magasra emelt poháron keresztül figyelt a fiúra.

– Pénzt ne kérj az utazásodra, szerintem itt abban senki sem segít neked.

Claudron legyintett.

– Mióta kerülnek nagy pénzbe az egyéni tanulmányok kutatóútjai? De akármennyibe kerül, van annyi, amennyiből megfinanszírozhatom.

– Akkor?

– Élőben akarom látni a történelmet.

– Valamelyik ásatáson biztosan találsz helyet magadnak.

Claud a korábbinál indulatosabban legyintett.

– Nem az ásás a szenvedélyem, nem bányásznak készülök, hanem történésznek.

Ziment megcsóválta a fejét.

– Hozzak egy konyakot? Az segíthet a bajodon.

– Konyak helyett tanács kell nekem.

Ziment háta mögött már három másik klubtag ácsorgott, ez mindig így ment. Ha teremben kialakult egy beszélgetés, akkor előbb-utóbb csatlakoztak páran, és rövidesen csoportosulássá alakult a társaság. Ettől működött jól a klub.

– Az igazi történész a törmelékeket rakja össze, és abból fejti meg a múlt rejtélyeit – ellenkezett vele Ziment.

Claudron másmilyen választ képzelt el.

– Nem a földből kiásott cserépdarabokra vágyok! Az sem elégít ki, ha rábukkanok egy elfelejtett, mellesleg teljesen lényegtelen iratra valamelyik könyvtár mélyén.

Mindenki poharat tartott a kezében. Claudron még alig kóstolta az alkoholt, így átmenetileg kilépett a képből, és a saját hűtőjéből vett elő egy üdítős flaskát. Mire visszatért, a társaság eloszlott, egyedül Ziment várt rá a foteljában.

– Milyen tanácsra vágysz? Az előbb igyekeztelek észszerű irányba terelgetni, az számodra ostobaság. Valami nagy marhasággal segítselek ki?

– Tőled még nem hallottam marhaságot.

– De törvényelleneset sem.

Claudron összeszorított ajkakkal hallgatott, az üveget forgatta az ujjai között, aztán megszólalt.

– Pont az tetszene, ha törvényes, és mégis jó ötletet kapnék. Szabályszerűt és kedvemre valót.

Ziment a plafon felé fordult, és a csillár fényeit vizsgálgatta hunyorogva a szépen csiszolt pohár kristályán keresztül.

– Hallottam valamit, ami segíthet rajtad – kezdte hosszas megfontolás után.

Claudron szeme felcsillant.

– Mondd el, kérlek!

A barátja nem sietett a folytatással, megvárakoztatta a fiút.

– Vedd úgy, hogy nem hallottál tőlem semmit, most csak magamban beszélek, locsogok félig részegen – dünnyögte, szinte csak magának.

Claud zavarodottan hallgatott, a talányos bevezetőt eléggé nehezen követte.

– Eddig tényleg csak összevissza beszéltél.

– Ezután ugyanezt teszem. Megértetted?

A fiú hangulata még jobban elromlott a nehezen érthető választól.

– Ahogy gondolod – felelte sértődötten.

– Ha kihallgatod egy magányos részeg locsogását, az a te dolgod. Felfogtad?

Claudron ha lassan is, de végre megfejtette a lényeget, színjátékot mutat be a barátja.

– Az Elsőnek nevezett bolygón jár az eszem, vagyis a Földön, ahogy ott nevezik. Tudod, miről beszélek?

Claud fintorgott.

– Az általunk elsőnek civilizált bolygó a Föld. Ez része a tananyagnak – mordult fel.

– Szóval akkor mástól hallottad, hogy hol történt az eset, és azt is, hogy mi történt.

– Persze. Ez csak a levegőben terjedő szóbeszéd – válaszolta Claud.

– Helyes – reagált a fiú vonakodva előadott magyarázatára Ziment. – Szóval azt hallottam, hogy a Földön elromlott az általunk, évezredekkel ezelőtt odatelepített Gép, és szinte semmilyen funkcióját nem teljesíti. A Maghintő utasítása nélkül tilos a javítás miatt odamennünk, és különben sem értünk hozzá. A bennszülöttekre vár a feladat, javítsák meg a Gépüket. Az sajnos évszázadokba, esetleg egykét évezredbe is beletelik, mire annyi tudást összeszednek, amennyi segíti őket a boldogulásban.

Nagyot kortyolt az italából, ki is ürült a pohár.

– Hozok magamnak még egyet. Tényleg nem kérsz? Már elmúltál tizennyolc, kaphatsz te is.

– Nem, köszi a meghívást – felelte Claudron. – Biztos vagyok benne, hogy kilötyögne a pohárból a pia, amikor kiteszi az asztalomra a házi teleport.

Ziment feltápászkodott a süppedős fotelből, és lassú medvejárással elcammogott a büfé felé. Claud türelmetlenül várt. Annyira sok idő eltelt barátja visszaérkezéséig, hogy azt hitte, meggondolta magát, és lemondott a segítségnyújtásról.

Várakozás közben azon járt az esze, mit jelent az, amit eddig hallott. Az idők kezdetén, a Maghintő parancsára vagy inkább manipulációjának következtében, az őseik által telepített, és azóta megsérült Gépet kis ügyességgel meg szerencsével ráveheti, hogy teljesítse óhaját? Elképzelhető. Nehezen hihető ugyan, hiszen a civilizációkat segítő gépek szoros szubtéri kapcsolatban állnak a Salva központi számítógépével. A hiba pontosan ezt a kapcsolatot gátolhatja, és ezért látszólag nem tesz semmi törvénytelent. Honnan tudhatna a rendszerben keletkezett hibáról? Annyit tud, hogy a Gép vagy bármely más teleport berendezés elutasítja a törvénytelen kéréseket, engedély nélküli időutazásokat, és az ilyen elutasítást kötelező figyelembe venni. Ha akarná, sem tehetne másképp, a gépek döntései a felhasználók oldaláról megváltoztathatatlanok.

– Elnézést! – döccent vissza a foteljébe Ziment. – A mosdóban is jártam közben.

– Legalább jutott időm a gondolkodásra.

– Mi az ördögön, hiszen összevissza locsogtam neked.

– Hát persze – bólogatott Claudron.

Ziment kényelmesen keresztbe tette egymáson a lábait, és megint a pohara billegtetésével játszott. Kellemesen szikrázott a csillár visszfénye a kristály csiszolatán.

– Az Elsőn létezett a történelem már a Gép odatelepítése előtt is. Hallottál róla?

– Keveset.

– Úgy hírlik, több folyó mentén éltek ott embercsoportok, gazdálkodtak, kereskedtek egymással, esetleg még ércet is bányásztak.

– Arról tudtam, hogy az életet nem mi honosítottuk meg a bolygón. Azt senki sem állapította meg idáig, hogy ott akár bányásztak is az emberek – mondta Claudron.

– Akkor annyit tudsz, mint általában mindenki. A nagyközönséggel szemben én ellátogattam párszor arra a planétára, és belenéztem néhány könyvükbe. A múltról szóló írásokban találtam valami nagyon régi és fejlett civilizációról szóló feljegyzést. Az arról számolt be, hogy már az őseink megérkezése előtti évszázadokban is nagy birodalommá fejlődtek, de a későbbi korokra elenyészett a kultúrájuk. Hírmondóról sincs tudomásunk, mert egy nagy katasztrófa elnyelte az egész földrészt a társadalmával együtt. Sajnos alaposabb kutatásra nem futotta az időmből, hazahívtak, pedig szívesen kikutattam volna ezt a históriát.

Claudron gyorsan azonosult a gondolattal, elutazik a Földre, befejezi Ziment félbehagyott kutatását, és megkeresi a történelem előtti civilizációt.

– Milyen helyen találtad azt az írást? – kérdezte lelkesen.

– Egy könyvtárban. Valami Atlasz vagy Atlanasz története állt a könyv borítóján, amiről beszélek. Ennél pontosabban sajnos nem emlékszem a címére.

– Elfelejtetted?

Ziment kissé szégyenlősen válaszolt.

– Tudod, amikor először beleolvastam, nem sejtettem, hogy fontos, aztán, amikor már úgy éreztem, érdemes alaposabban utána nézni a históriának, váratlanul üzenetet kaptam innen, a Salváról. Az egyetemről érkezett a hívás, siessek haza, mert meg kell védenem egy értekezésemet. Így most mindössze ennyit kaphatsz tőlem.

Claudron elkedvetlenedve kérdezősködött tovább.

– Arra legalább emlékszel, hogy hol találtál rá a könyvre?

– Azt nem kellett megjegyeznem, a teleport egyenesen oda vitt.

– Hová? Beszélj már! – türelmetlenkedett a fiú.

– Berlinnek hívják a helyet, és a városi könyvtárban találtam rá a kötetre.

– Hol van, ez a Berlin?

– Elég nagy hely, könnyen megtalálod akkor is, ha máshol lépsz ki a portból. A bolygón több országban él a népesség, ellentétben a mi egységes világunkkal, és ez a Berlin, az egyik európai állam nagyvárosa. Németország a neve a területnek.

Claudron kérdezősködött volna tovább, de belátta, a barátja átadott mindent abból, amit megtudott. Azt hitte, nincs több mesélnivalója. Ziment azonban további lényeges kiegészítésekkel szolgált a helyről.

– Arra még figyelmeztetlek, hogy eléggé vad az a világ, akkor érezheted magad biztonságban, ha viszel magaddal önvédelmi fegyvert. Arról fogalmam sincs, miképp szerezhetnél be magadnak ilyesmit. Aztán a pénzünk ott ismeretlen, de az aranyat nagy becsben tartják. Tömb aranyat ne vigyél, az rögtön gyanússá tenne előttük. Azt hinnék, törvénytelen utakon jársz, loptad, vagy tudom is én, hogyan szerezted. A tömb aranyat ugyanis nem árusítják nyilvánosan, a gyűrűket, nyakláncokat, karkötőket viszont értékesítheted az ékszerészeknél, azok árából ott hosszabb ideig eléldegélhetsz.

A beszélgetés jegyzetelésre alkalmatlan, Claudron mégis nyugodtan hallgatta Ziment előadását. Ha később újra lejátszaná, bármikor előveheti a memóriából a klubban zajló társalgást, és visszapörgetheti az egészet. Ha valamit elfelejtene, akkor később akár feljegyzéseket is készíthet a társalgásról. A rögtönzött firkálásnál fontosabbnak tartotta azt, hogy mindenre rákérdezzen, ami később érdekelheti.

– Ez a fegyver dolog aggaszt engem – szakította meg a beszámolót.

– Érthető. Rövid ott tartózkodásom idején elkerültem minden komolyabb konfliktust, megúsztam baj nélkül a kirándulást, de nem bízhatod magad a véletlenre. Háborúk dúlnak a bolygón, és váratlan helyeken mindenféle bűnöző népségbe ütközhet az arra járó.

Történészként Claudron ezt természetesnek találta.

– Ismerős a képlet a múltból – mondta. – Egykor mi is harcoltunk, az őseink sokat háborúztak. A császárságtól épp az egyik nagy háború idején szakadtunk el.

– Látom, a tananyagot elsajátítottad. Azt ajánlom, az elemzésről se feledkezz el meg arról az apróságról, hogy mi valami genetikai átalakítás után lettünk ilyen békepártiak. Az átalakulás következtében megszülető, hihetetlen technikai fölényünknek köszönhetjük, hogy megvagyunk háborúk nélkül.

– Ez is benne van a tananyagban – helyeselt Claudron.

– Azt viszont a megítélésedre bízza a tanulógép, hogy a háborúk tulajdonképpen a mások feletti uralomért folynak, és mi is uraljuk a környezetünket a már említett óriási technikai előnyünk révén.

– * –

Claudron lecsatlakozott a klubról, és magányosan töprengett tovább.

Felkeltette a figyelmét az atlanaszi kultúra rejtélye. Tudatára ébredt, hogy jól teszi, ha utánanéz. Később az is eszébe jutott, megfelelő előkészületek nélkül dőreség útnak indulnia.

Nyugodtan akarta elemezni a beszélgetést, ezért lesétált a tengerpartra. Bámészkodott a strand homokpadján, a mandelfák árnyékában.

A két, állandóan egymást kergető hold ott függött a tenger felett, most a kisebb járt hátul, mintha felfalni készülne a nagyobbat. Egymás körül keringenek, mióta az égen látják őket a Salva lakói. A monda szerint egy elátkozott királylány futkos a kérője körül, mert méltatlannak találta magához a pásztorfiúból lett lovagot, és kikergette őt az udvarból. A szívtelenségért cserébe a pásztor nővére, egy boszorkány megátkozta őt. Azóta négynaponta helyet cserélnek, és a nagyobb kergeti a kisebbet. Örökké futkároznak egymás körül. Olykor a kisebbik hold követi a nagyobbat, máskor a nagyobbik üldözi az apróbbat. Mintha a róluk szőtt legendát igazolnák, az őket sújtó átok miatt egymástól elszakíthatatlanná lettek.

Claudron odalépett az egyik árushoz.

– Egy erős adag mandzsát kérek.

A robot a kis, üvegezett hűtőszekrényből elővette a húspogácsát.

– Adhatom adróba, vagy kenyérgyümölcsbe parancsolja? – érdeklődött.

– Mindegy, csak ropogós legyen – felelte Claudron. – Ráérek.

A robot lecsúsztatott a fagyasztójából egy adrót, két fele közé berakta a húspogácsát, megfűszerezte, aztán a félkész ételt áttolta a gyorsmelegítőbe.

– Egy perc, és elkészül – Mosolygós géparca kicsit sem hasonlított az élő emberek ábrázatára.

Míg az ételre várakozott, beállt az egyik mandelfa árnyékába. A fán nem nőttek ágak, a hosszúkás, félig kerekded levelek egyenesen a törzsből hajtottak ki, aztán azokból kisebb fiahajtások bújtak elő, és ez többszörösen ismétlődött. A korona így ágak nélkül is sok öl nagyságú gömbbé alakult.

Hamarosan elkészült a mandzsa. A forró tésztához hasonló kenyérgyümölcs étvágygerjesztően illatozott. Palingafa párolt leveléből sodort, zöld színű tölcsérbe, mártással kevert kukoricát kapott mellé.

Míg evett, a beszélgetés lényegi részletei helyett Ziment egyik elejtett mondata járt az eszében. „Nem a múlt nyomát keresed, hanem a kalandot.” Vajon tényleg így van? Meglehet, de a múlt nem kaland. Viszont kalandot jelenthet a kutatása.

Evés után megtörölte a kezét egy szalvétába, leült a homokos partra, a hullámoktól biztos távolságra. Ha közelebb megy a vízhez, egy nagyobb loccsanás elérhetné a lábát, és összevizezné a szandálját. A lehetőség így napnyugta előtt nem lelkesítette.

A fegyver gondolata is foglalkoztatta. Még sosem használt semmiféle fegyvert, a beszerzés módjáról, eddig a percig semmit sem hallott. A Salván mindenféle gyilkos vagy sérülést okozó eszköz ember elleni használata komoly törvénysértésnek számított, a beszerzésüket is lehetetlenné tették. Persze konyhakések minden otthonban akadtak, de azokkal mégsem utazgathatott sehová. Igaz, az egyszerű vágószerszámok támadásra alkalmatlanok, legfeljebb védekezésre használhatná.

A kétéves tanulmányi időt követően azok, akik a Védelmi Szolgálatot választják életcélnak, kapnak fegyvert. Csakhogy ők előbb alapos kiképzésben részesülnek, és a normális polgári életet élő bolygólakók között sosem használhatják a kapott fegyelmező eszközöket. Csekély létszámú rendőrség minden bolygón működött, ők a renitenskedők között gyenge elektronikus bilincsekkel és elektronárammal sújtó pisztolyokkal tartották fenn a rendet. Mivel az emberek általános jólétben éltek, a hatóságoknak bűnözőkkel alig akadt dolga. Féltékeny férjek vagy irigy testvérek, civakodó szomszédok okoztak néha gondot, őket a kishatású eszközökkel megfékezték, ha minden nevelés dacára egymásnak estek.

Csakhogy az Első népei között még jelentős anyagi különbségek teremtettek egyenlőtlenséget, ezért ott a békétlenség legváltozatosabb formáira számíthatott. Nem beszélve arról, ha a múltba eljutva ősi, teljesen civilizálatlan emberek közé kerül, akkor vérengző vadállatokkal is számolnia kell.

Végül a vérengző vadállatok lehetséges felbukkanása adott ötletet.

Az Orion

Claudron kilépett a Vadászbolygó teleportjának központi fogadóállomásáról, és szétnézett a számára ismeretlen világon.

Azt hitte, itt sűrű dzsungel veszi majd körül, ordítozó fenevadak támadnak rá, egzotikus madarak rikoltoznak a fák lombjai között, ehelyett teljesen békés viszonyok fogadták. A teleport egy várócsarnokszerű helyiségbe hozta. A könyök magasságú pult mögött hivatalnokok várták.

– Üdvözöljük a vadonban! – köszönt rá egy fiatal, világosszőke, göndör hajú lány. A ruházata a hely szokásainak meg a munkakörének megfelelően a dzsungelhez alkalmazkodva, hosszú levélfonadéknak álcázott anyagból készült. Mesterséges szaggatottságának rojtjain látszott, hogy gondos munkával készítették a szabóműhely robotjai. A felsőt és a szoknyát a szokásnak megfelelően, nyilván egyedileg, méret után gyártották. A cipő talpa és felsőrésze fának látszott, kényelmes hajlékonyságát ugyancsak drága anyagának köszönhette.

– Először jár nálunk? – érdeklődött a lány. – Luca vagyok, én leszek a kísérője, ha nincs jogosítványa magányos vadászatra.

– Claudron vagyok – mutatkozott be a fiú is. – Köszönöm a kíséretet, nincs semmiféle jogosítványom, és a vadászfegyverek ismerete természetesen rejtély előttem. Sőt! Nemcsak vadászfegyvert nem láttam még soha, másmilyennel sem találkoztam eddigi életem alatt.

– Sok látogatónk van ezzel így – felelte Luca. – Először regisztrálnia kell magát a kollégáknál, ott szemben, utána elmehetünk egy lőtérre, ott talál üzletet, és vásárolhat magának kispuskát meg bénítót. Ha a használatukból levizsgázik, azonnal indulhatunk vadászni.

Claudron a pultnál engedelmesen nekinyomta gyűrűjét a leolvasónak, meghallgatta a hely rendszabályainak rövid kivonatát, átvette a tájékoztatófüzetet, és megkereste az időközben elkószáló Lucát.

– Mehetünk? – kérdezte.

– Először szállást kell keresnie. – Ujjával kört rajzolt a levegőbe, és Claudron előtt, a semmiben kibontakozott a bolygó környékbeli szállodáinak listája az árjegyzékkel.

Claudron találomra rábökött egyre, amelyik nem látszott túlzottan drágának.

– Indulhatunk – mondta Luca, és tenyerének markoló mozdulatával elkapta, majd eltüntette az orruk előtt libegő listát.

– Itt minden ilyen vicces? – kérdezte a fiú.

A lány a fejét rázta.

– Nem minden, de bolygónk a pihenést szolgálja, tehát igyekszünk mindent szórakoztató formában felmutatni a vendégeinknek.

– A helybéliek is ezt kapják, ha információra vágynak?

A lány elmosolyodott.

– A saját anyagainkban kikapcsoljuk az ilyen különleges effektet.

– Értem – bólintott Claudron. – Kikapcsolhatná a viccelődést az én anyagaimban is?

– Ahogy óhajtja – felelte Luca, és pattintott az ujjával. – Bocsánat, a kikapcsolást még az érvényes beállításból kellett elvégeznem.

Beültek a kis, kétszemélyes légikocsiba, és felröppentek a magasba. Claudron végre szétnézhetett a dzsungelbolygón – természetesen csak a fogadóállomás követlen környezetében.

Nagy mező felett repültek, itt-ott, elszórtan házak álltak a füves tájon. A távolból nagyobb kiterjedésű erdő látszott, de fák a szavannán is nőttek bár lényegesen ritkásabban, mint az erdőben.

– Ott vadászhatok? – mutatott a fák sűrűje felé.

– Jóval azon az erdőn túl – felelte Luca, és a magasba, meghatározhatatlan irányba intett. – A lakosság nyugalmát kímélnünk kell, és nem veszélyeztethetünk senkit.

– A lakosságot? Hányan laknak ezen a planétán?

– Kétmilliárd négyszázmilliónál többen élünk itt, az Orionon.

– És mindannyian a vadászati szolgáltatásban dolgoznak?

A lány felnevetett.

– Szó sincs róla. Van itt mindenféle, szórakoztató kínálat. Találhat kalandparkot, befizethet mélyűri utazásra, persze csak a virtuális élményre. Valójában nem visszük sehová. Utazhat az időben, és háborúzhat a császáriakkal, ha ahhoz van kedve. Ettől függetlenül nagyon sokan űznek polgári foglalkozást, van iparunk, de a mezőgazdaság az erősségünk.

– Azt hittem, az Orion azért vadászbolygó, mert itt minden kapcsolódik a vadászathoz.

– Ha kizárólag ebből élnénk, évente többmilliárd látogatót kellene fogadnunk.

A légikocsi ereszkedni kezdett, és egy kastélyszerű épület előtt leszállt.

A hotelben robot helyett eleven londiner vezette a szobájához, Luca velük tartott.

– Az alagsorban van a lőtér – tájékoztatta őt a cifra egyenruhát viselő férfi. – A szoba elfoglalása után bármikor megkezdheti a tanfolyamot. Naponta két óra elméletet adunk és két óra gyakorlási időt biztosítunk. Utána szívesen látjuk önt a bolygó érdekességeinél. – A londiner kimódolt meghajlás után távozott.

– Én is magára hagyom. – Luca műanyag kártyát helyezett az asztalra. – Ezzel bármikor elérhet. Behelyezi a kommunikátorba, és máris beszélhet velem. Hívjon bármikor! Ha délutánonként idegenvezetésre vágyik valamelyik izgalmas produkciónknál, vagy körülnézne a bolygón, a rendelkezésére állok. Feltétlen jelentkezzen, ha sikerrel vizsgázott fegyverhasználatból és a vadászati ismeretekből, etikából meg más dolgokból. A tanfolyam után indulhat az igazi program!

Claud kipakolta táskáját, aztán lement az alagsori lőtérre. Azt hitte, majd hosszú, hangszigetelt, folyosószerű termet talál, de egy apró helyiségbe vezették be. Kezdte azt hinni, hogy itt, az Orionon minden más, mint az általa megszokott világban, vagy a videókból megismert történetekben.

– Válasszon fegyvert! – szólította fel az oktató, aki alighanem a kis bolt tulajdonosa és a növendékek edzője lehetett egy személyben.