© Mikó Csaba 2026

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Első kiadás

Illusztráció és borítóterv © Oravecz Gergely

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-074-0

„Elfogadom a nagyszerű kalandot, hogy én vagyok.”

SIMONE DE BEAUVOIR

1. fejezet

Kiáltás hasított az éjszakába.

– Segítség!

Tomi megtorpant. A hang a domb tetejéről jött. Niki!

A fiú szíve vadul vert, a vér dübörgött a fülében. Egy újabb sikoly. Már futott is.

A kövek csikorogtak a talpa alatt. A metsző szél az arcába vágott. A Balaton tükrén pengeként csillant a holdsugár.

A domb tetején halvány fáklyafény lobogott. Ott, a régi erőd komor tornya mellett Niki a földön térdelt, öt pribék rángatta. Árnyékaik hosszúra nyúltak a falakon.

Tomi izmai megfeszültek. A kard markolatát máris ott érezte a kezében – üvöltés, porfelhő, a pribék hanyatt esett.

A többiek egyszerre támadtak. Tomi bukfenccel kerülte ki az első csapást, a kard ezüst ívet rajzolt a sötétben. Egy rúgás, egy dobócsillag, és máris újabb alak zuhant a földre.

Niki a földön kuporgott. Haja csapzottan tapadt az arcára, de a szeme tisztán ragyogott.

Az utolsó pribék kardot rántott – Tomi ott termett: egy fordulat, egy suhintás, a férfi elterült.

A szél süvített. A fáklyák lobogtak. A Balaton hullámain a hold fénye táncolt. Tomi lehajolt Nikihez.

– Jól vagy?

A lány némán bólintott, Tomi fel akarta segíteni…

Csatt.

Éles fájdalom hasított a lábába. Megtántorodott, a világ elmosódott; a kard, a fáklyák, az erőd kövei szertefoszlottak.

Helyükön a tihanyi apátság kivilágított tornya emelkedett az ég felé.

Nem volt többé nindzsa.

Csak egy lihegő tizenéves fiú a tihanyi éjszakában.

– Figyelj már oda, te hülye! – mordult rá egy idegen srác, akinek nekiment.

– Minden oké, Tomi? – kérdezte a mellette futó lány.

Tomi bólintott. A lába lüktetett, de igyekezett nem mutatni.

Főleg Niki miatt. És persze Bálint és Erik előtt sem akart beégni.

– Arra! – veregette hátba a társát Bálint. – Már nem vagyunk messze a Visszhang-dombtól! Na, futás tovább!

A „Forgass filmet!” tábor diákjai reggel érkeztek Tihanyba. A hőségben gyorsan csapatokra osztották őket: két színész, egy író, egy operatőr – tíz napjuk volt leforgatni a saját filmjüket.

– Ez a nagy lehetőség – magyarázta Bálint, még a reggeli ötletelésen. – A legjobbat fesztiválra küldik, és ha nyerünk, világsztárok leszünk.

A színészi babérokra törő fiú született vezéregyéniség volt: szőke haja, magabiztos mosolya mindenkit levett a lábáról.

– Zendayával fogok forgatni – jelentette ki. – És akkor majd belém szeret.

Niki és Tomi csendben hallgatták, Erik pedig a Balatont pásztázta a drónjával. Portfóliót készített, amit aztán elküldhet külföldi filmes suliknak.

Estére Bálint már úgy viselkedett, mintha ő irányítaná a csapatot.

– Állítólag – csődítette össze őket vacsora után –, a tihanyi visszhangnak varázsereje van: teljesíti a kívánságokat. – És amikor Erik felnevetett, Bálint letromfolta: – Csak teleholdkor működik. És ma az lesz. Kiszökünk, kívánunk, és csinálunk egy TikTok-challenge-et is!

Tomi a szobájába indult.

– Én ebben nem veszek részt.

– Négyünk filmje, négyünk kívánsága – jelentette ki Bálint. – Talán épp ezen múlik, hogy a mi filmünk legyen a legjobb.

Erik bólintott.

– Mellesleg pár éjszakai felvétel jól jönne a portfóliómba.

Tomi lopva Nikire nézett. Ha Niki benne van, akkor ő is. A lány elgondolkozva állt a sötét folyosón.

– Oké – felelte végül. – De csak a csapat miatt. Utána alvás. Holnap apátsági múzeum és kalózshow… És még sztori is kell… egy napunk van kitalálni.

Így került a négy tinédzser a tihanyi éjszakába.

– Ott az ösvény! – kiáltott fel Bálint. – Az vezet a Visszhang-dombhoz!

A kilátópontra vezető út elkanyarodott, futott tovább a Visszhang-domb felé, majd beletorkollt egy füves tisztásba, közepén a Visszhang-kővel.

Tomi hátranézett. A hold ezüsttányérként fénylett az égen, a tücskök lágyan ciripeltek, a képzeletében pedig már újra kardja volt, dobócsillagai, és az apátság erőddé vált…

Ekkor ág roppant a talpa alatt. Lefékezett, a többiek úgyszintén. A négy kamasz feszült csendben állt a holdfényben.

– Várjatok! – suttogta Bálint, és felemelte a kezét.

Niki hajtincsei a nyakához tapadtak, Tomi a térdére támaszkodva kapkodta a levegőt, Erik pedig előhúzta a mobilját.

Az apátság úgy ragyogott mögöttük, akár egy mindent látó szem.

– Ha lebukunk, kivágnak minket a táborból – aggódott Niki.

Erik a drón képét nézte: üres tér, padok és ők négyen.

– Senki – mutatta.

Bálint Tomira nézett.

– Nem hibázhatunk – förmedt rá halkan. – Nem cseszhetjük el, csak mert te álmodozol!

– Már ha nem kamu – dünnyögte Erik.

– Nem az a lényeg! Hanem hogy ez egy esély arra, hogy világsztárok legyünk! – vágott vissza Bálint, és futott tovább.

2. fejezet

A tér mellett az út elkanyarodott. A terasz korlátja mögött feltűnt a Balaton sötét tükre, rajta a nagy kerek holddal. A Visszhang-dombra vezető úton már nyoma sem volt a nappali forgatagnak: csak ők voltak, a szűk járda és a víz illata.

Az operatőr drónja felzümmögött, és a domb legmagasabb pontja felé indult, ám Niki felemelte a kezét.

– Arra ne! – figyelmeztette. – Ott a bár miatt lehetnek őrök!

Erik irányt váltott.

– Oké… – morogta, és a víz fölé küldte a drónt.

– Siessünk már! – sürgette őket Bálint. – Ha meglátnak, akkor annyi.

A dombra vezető lépcsőnél Tomi lassított. Távolról zenefoszlányok érkeztek Szemes felől. Mintha egy magas híd tetején futottak volna: a túlparton apró, aranyló pontok ragyogtak, mint elszórt csillagok.

– Biztos, hogy megéri ez? – kérdezte halkan Niki. – Egy baromság miatt kicsapatni magunkat…

– Ez nem baromság – vágta rá Bálint türelmetlenül. – Ha a visszhang működik, akkor császárság van… És ha nem… Nos, lesz egy zsír TikTok-videónk.

Erik halkan felnevetett. A drón közvetítette képet nézte.

– A zsír videóval egyetértek.

Tomi szíve gyorsabban vert. A dombtetőre vezető emelkedőn a csend egyre sűrűbbé vált. Minden lépés és minden lélegzetvétel túl hangosnak tűnt. A fiú érezte, hogy a képzelete újra elragadja: a fák árnyai óriási kardokká nőttek, a lépcsők pedig…

– A Visszhang-domb tiszta – szólalt meg Erik. – Senki sincs ott.

– Helyes – lihegte Bálint. – Akkor a kőnél megállunk, sorra fellépünk rá, kívánunk valamit, és a többiek fölveszik.

Tomi egy pillanatra visszanézett. Baloldalt foghíjas telkek húzódtak, jobbra az éjszakai Balaton. Előttük a pázsitos tér zöldje sárgásan derengett a lámpák alatt, fölöttük pedig mintha koronaként ülne a dombon, ott magasodott az étterem.

Tomi félelme elpárolgott. Tekintete végigsiklott a félszigeten: a túlvégén a kivilágított apátság, a lábuk alatt a Visszhang-domb. Mintha a múlt és a jelen egyszerre tárult volna a szeme elé. Tomi már nem az apátságot látta, hanem újra a középkori erődöt. A foghíjas telkek mocsaras vidékké alakultak, a félsziget úgy magasodott ki a vízből, mint a török időkben, és kikötőjében vitorlás naszádok ringtak.

– Játszódjon itt! – tört ki belőle.

Épp a Visszhang-kőhöz értek, amely a pázsit közepén árválkodott. Bálint már készült, hogy felálljon rá.

– Legyen a főhős híres katona, és mentse meg Nikit a töröktől!

– Aki aztán a háremhölgyének akarja, mi? – gúnyolódott Bálint.

Tomi bosszúsan fintorgott, Niki sietve közéjük lépett.

– Egyáltalán nem biztos, hogy akarok is benne játszani.

– Ne már! – húzta a száját a szőke fiú. – Inkább kockulnál a laptop előtt, mint hogy egy filmben szerepelj?

– Nem a sztorival van a baj – ingatta a fejét Erik. – Olyan ötlet kell, amit le is lehet forgatni.

– De ez tényleg jó! – bizonygatta Tomi. – Itt csaták dúltak, hajós ütközetek! Rengeteget olvastam erről!

– Egyszerű és leforgatható sztori kell – zárta le a vitát Bálint.

Felugrott a Visszhang-kőre.

– Szóval – nézett a többiekre. – Kívánunk, és közben felvesszük egymást. Én óriási filmsztárságot akarok, Erik gigaprodukciókat, Niki meg világszép színésznőséget, Tomi meg… nos, ő használható sztorit.

Tomi megint grimaszolt.

– Én nem kívánok – bukott ki belőle.

– Megbeszéltük, hogy mindenki kíván – torkolta le Bálint. Mérgesen leugrott a kőről, és Tomihoz indult.

– Nekem nem kell – vágott vissza a fiú. Képzeletben előhúzta karcsú párbajtőrét, könnyed mozdulattal Bálintra szegezte, majd vívóállásba helyezkedett. – Egy úriember nem kíván olyat, amit önerőből is elérhet.

– Fejezzétek már be! – szólt rájuk Niki. A Visszhang-domb és a kilátótér kihalt volt.

– Nyuszi vagy, McFly? – gúnyolódott Bálint.

A mondat úgy érte Tomit, mint a hideg zuhany.

– Én vagyok az író – jelentette ki dacosan. – Én mondom meg, mi a történet!

– Akkor is kell kívánnod – csattant fel Bálint. – Legalább a sztori legyen jó, ha már ránk sóztak egy álmodozót!

Niki szája elnyílt, Tomi szeme elkerekedett. Még Erik is zavartan krákogott.

– Egy álmodozót?! – szakadt ki Tomiból. A vékony, Bálintnál alacsonyabb fiú most először emelte fel a hangját. – Álmok nélkül se repülés, se film nem lenne! – kiáltotta. – Sőt, mobilod se, hogy fölvedd a hülyeségeid!

Niki önkéntelenül is bólintott, szemében érdeklődés csillant. Bálint azonban csak gúnyosan nevetett.

– Csakhogy más meg is valósítja azt, amiről álmodik. Te meg csak képzelegsz, és annak semmi értelme!

Tomi úgy érezte, mintha tőrt döftek volna a mellkasába.

– Tomi… – kezdte Niki, de késő volt.

A fiú arca elborult. Sarkon fordult, elrohant a domb melletti keskeny úton, majd beleveszett a sötétbe.

Abban a pillanatban kutyaugatás harsant, az étterem felől pedig zseblámpák fénye villant a fák között.

– Futás! – kiáltotta Bálint.

A három tinédzser kilőtt, és Tomival ellenkező irányba kezdett rohanni – vissza a táborba.