Christoph Ransmayr

Egy
félénk férfi
atlasza

– részlet –

Fordította
Adamik Lajos

KALLIGRAM
2024

Az eredeti kötet címe: Atlas eines ängstlichen Mannes
© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2012

Fordította Adamik Lajos

A fordítást az eredetivel egybevetette Márton László

A mű fordítását a Goethe-Institut támogatta.
A fordító a Stiftung Landys & Gyr, Zug (CH)
és a Deutscher Übersetzerfonds ösztöndíjában részesült.

Die Arbeit des Übersetzers am vorliegenden Text wurde von der Stiftung Landys & Gyr, Zug (CH) sowie vom Deutschen Übersetzerfonds gefördert im Rahmen des Programms „NEUSTART KULTUR” aus Mitteln des Beauftragten der Bundesregierung für Kultur und Medien.

Hungarian translation © Adamik Lajos, 2024

ISBN 978 963 468 526 5

A történetek nem maguktól történnek, a történeteket elbeszélik.

Az alábbi Atlasz hetven epizódjában kizárólag olyan helyekről esik szó, amelyeken éltem, amelyeket beutaztam vagy bejártam, és kizárólag olyan emberekről, akikkel utazásaim során találkoztam; emberekről, akik segítettek nekem, akik oltalmaztak, fenyegettek, megmentettek vagy szerettek engem. Egy kivétellel: egyetlen alkalommal szó lesz itt egy olyan helyről is, ahol soha nem jártam, amelyet azonban feleségem leírásaiból jól ismerek. Ha e hely nevét megtartom magamnak, azzal arra kívánok emlékeztetni, hogy sok mindent, amit a miénknek mondott világról tudni vélünk, csak elbeszélésekből ismerünk, és: hogy e könyv (szinte) mindegyik epizódját elbeszélhette volna bárki más is, akinek volt bátorsága a szabadba, a messzeségbe vagy akár csak a közvetlen szomszédságba és az ott lakó idegen közelségébe fölkerekedni.

Ajánlom ezt az atlaszt feleségemnek, Judithnak – az ő szeretete nélkül legalább egy utazásról nem tértem volna vissza – és Johanna emlékének, aki sok éven át volt élet- és útitársam: nélküle talán soha nem indultam volna útnak.

Kollmannsberg Alm, 2012 tavaszán

CR

A legtávolabbi föld

Láttam egy isten hazáját 26° 28’ déli szélességen és 105° 21’ nyugati hosszúságon: egy néptelen, tengeri madaraktól körülrajzott sziklaszigetet messze, messze kint a Csendes-óceánon. E hullámok ostromolta, fátlan és cserjétlen, édesvíz, fű, virágos növények és moha nélküli szirtet több mint háromezer-kétszáz kilométer választotta el a chilei parttól, ahonnan a hajóm egy héttel korábban kifutott, és irányt vett Rapa Nui, a Húsvét-sziget felé.

A hajókorlátnak támaszkodva, amelyben újra meg újra két kézzel kellett megkapaszkodnom a magas hullámverés miatt, egy órája figyeltem, hogyan bukkan fel a vízhegyek közül a sziget végül alig harminc méterre kimagasodó körvonala, hogyan merül el újra, és emelkedett végül mégis a látóhatár fölé, most pedig olyan közel jött a hajóhoz, hogy a sziklákon dübörögve megtörő hullámok elillanó vízporfoszlányai bepárásították az ökörszemablakokat és távcsöveket.

Hogy ez a márciusi nap alatt izzó, kopár földdarab egyáltalán a látóterünkbe került, egy több száz tengeri mérföldes kitérő manővernek volt köszönhető, amellyel a kapitány a Horn-foktól induló viharciklon nyúlványait akarta megkerülni. A hullámverésből, amely még itt, a káprázó ég alatt is nyolc-tíz méter magas volt, baljós következtetéseket lehetett tenni eredeti útvonalunk magasba tornyosuló és mélybe zúduló víztömegeire.

A Békés- vagy Csendes-óceán név, zárta a kapitány reggelenkénti, a fedélzeti hangszórón át a padlóhoz csavarozott ágyakig és reggelizőasztalokig eljuttatott közleményeit pozícióról, légnyomásról, tengerjárásról és útirányról, már akkor is csak egy hiú remény neve volt, amikor európai tengerészek először behajózták. A Pacifikum, itt délen vagy több ezer tengeri mérfölddel tovább a szélrózsa minden irányában, se nem csendesebb, se nem békésebb a többi, kevésbé szép nevekre keresztelt tengernél, és mint emezek, a viharok nyomása és a hold vonzási ereje alatt olyan vízhegységekké magasodik, amelyeken kényszerítő ok nélkül jobb nem átkelni.

Kartográfiai szemszögből az előttünk lévő vulkanikus sziklaformáció csupán egy hegy kopár, hullám verte csúcsa volt, amely háromezer-ötszáz méteres tengeri mélységből magasodott fel, a tengeri térképeken Salas y Gómezként jelölték, és ekképp két, végül mégis elfeledett spanyol kapitányra kívánt emlékeztetni – az egyik első európaiként látta meg a mindössze néhány száz méteres sziklaalakzatot, a másik egy emberöltővel később rálépett, és feltérképezte.

A rapanuik viszont, mondta egy ijesztően sovány férfi, aki mellettem a korlátba kapaszkodott, az a rejtélyes nép, amely saját pusztulásának árán közel ezer kőszoborral díszítette a Húsvét-szigetet, nádtutajokkal már évszázadokkal emez állítólagos felfedezők előtt rendszeresen elvitorlázott és elevezett ide, és szebb, sokkal szebb nevet adott ennek a helynek: Manu Motu Motiro Hiva. Ezt néha úgy fordították: madársziget úton a legtávolabbi föld felé, néha meg úgy: sziget úton a végtelenség felé. Mert függetlenül attól, hogy a polinéz szigetvilág melyik szegletéből jöttek eredetileg a rapanuik, mondta a sovány férfi, hagyományaikból végül eredetük helyének és minden szárazföldnek az emléke kiveszhetett, és átadta helyét a meggyőződésnek, hogy rajtuk kívül nincs ember ezen a világon, és a végtelen ég alatti végtelen óceánban nincs más föld az ő szigetükön kívül.

Nehezen értettem a sovány férfit. Nemcsak a víz és szél zúgása miatt, vagy mert az angol és a spanyol nyelv sajátos keveréke, amit beszélt, sűrűn tartalmazott olyan szavakat is, amelyek egy vagy több, általam még soha nem hallott nyelvből származtak, hanem amiatt is, mert – miként más találkozásaink alkalmával az elmúlt napokban – mindvégig homályban maradt, hogy velem beszél-e, vagy csak magával – a korlát fölött egyenesen a tengerhez.

Mekkora sokk lehetett, mondta, amikor a rapanuik kiterjedt halászportyáik egyikén vagy tán csak egy áramlatok és viharok miatti kényszerű bolyongás után rábukkantak erre a madárszigetre. E sokk hatása alatt végül azt is elhitték, hogy egy isten hazájára találtak rá. Hiszen ha e végtelenségben csakugyan létezett egy második föld is, akkor ott, láthatóan vagy láthatatlanul, annak kellett laknia, akinek a távoli haza létezését, vagy az égét és mindenét, ami a vízben vagy a levegőben él, köszönni lehetett – egy mindenhatónak, akit ők Make-Makénak hívtak.

A sovány férfi Puerto Monttból tartott hazafelé Hanga Roába, az elnéptelenedés több évszázados története után a Húsvét-sziget egyetlen még lakott helyére. Apja, mesélte vagy csak mondta maga elé a férfi már első este a hátsófedélzeti bárban, miután kifutottunk Puerto Monttból, argentínai volt, aki egész életét az olajfúró szigeteken töltötte, anyja viszont rapanui.

A mélykék alapon tengeri halakkal mintázott bő bozóting, amely a sovány férfi körül lengett, átázott a tajtéktól, amely néha a korlát karfájáig habzott fel, és ha a szél egy pillanatra mellkasához nyomta a nedves anyagot, alakja még törékenyebbnek és csenevészebbnek látszott. A sovány férfi már a kifutásunk utáni első napon feltűnt nekem a reggeli büféasztalnál, mikor egy szelet lazacot, majd egy szelet sonkát, majd egy szelet cukordinnyét tett a tányérjára, egy pillanatig habozott, és aztán a sonkát, a lazacot és a dinnyét is visszatette a büféasztal roskadásig rakott oltárára, és csak egy szelet barna kenyeret evett egy csésze teához.

Igaz, mondta később egy hosszú este folyamán ismeretségünk harmadik vagy negyedik napján, az ő számára gyakran kínzó kötelesség az evés. Tulajdonképpen soha nem éhes, és néha még az ivásra is kényszerítenie kell magát. És mégis örökké az az érzése, hogy olyan nehéz és testes, mint a moaik, a Húsvét-szigeten emelt kolosszális kőalakok egyike, amelyek előállításáért és szállításáért a rapanuik néhány száz év alatt minden erejüket fölemésztették, és pálmaerdőiket, halászterületeiket, kertjeiket és földjeiket, végül pedig még a sziget klánjai közti békét is feláldozták.

E kőalakok, amelyek mind hátat fordítottak a tengernek, és így kivétel nélkül az ország belsejébe meredtek, ekképp pedig talán még lakóinak legbelsejébe is, sokáig egy őskultusz emlékei voltak, amely az örökkévalósággal kívánta összekötni a jelent. Ám fokról fokra hatalmi és státuszszimbólumokká züllöttek és magasodtak, és nagyok, egyre nagyobbak lettek, végül pedig kezdték felfalni a szigeten virágzó életet.

A Rano Raraku-i tufafejtőben, ahonnan szinte az összes moait kivésték, és aztán a Húsvét-szigeten szétszórt szertartási terekig, az ahukig cipelték, mondta a sovány férfi, mindmáig láthatók egymás mellett és fölött a sziklával még mindig összenőtt, húszméteres és magasabb kolosszusok – és most ott várhatják az örökkévalóságig, hogy végül elválasszák a sziklától, felállítsák és fáradságos menetekben, guruló pálmatörzseken ahuikhoz szállítsák őket. A rapanuik ugyanis végül, saját kőteremtményeik rabszolgájává válva, fátlan és cserjétlen pusztasággá változtatták szigetüket, és sem eszközük, sem erejük nem maradt a hitük szerint leghatalmasabb, igazában pedig csak legutolsó kolosszusok befejezésére és mozgatására.

Az éhség, a sovány férfi meg volt győződve, hogy talán az éhség volt ennek a népnek, az ő népének a titkos és igazi rendeltetése. Mert amikor minden kivághatót kivágtak, minden kihalászhatót és levadászhatót kihalásztak és levadásztak, eltűntek a pálmaligetek, és már ahhoz sem maradt elég fa, hogy új halászcsónakokat építsenek, a klánok, amelyek addig felosztották egymás között és megművelték a szigetbirodalmat, akkor egymásnak rontottak, ledöntötték, lefejezték mindenkori szomszédaik leírhatatlan erőfeszítések árán felállított moaijait, és végül nemcsak hogy kölcsönösen leöldösték, de fel is falták egymást. Hogy a rapanuik világának romjain végül még gyarmatosítók is átgázoltak, akik az elnéptelenedett földön hatalmas juhnyájakat és marhacsordákat tereltek, a sziget utolsó lakóit bekerített területekre száműzték, vagy rabszolgaként Peru meredek partjaira hurcolták guanófejtéshez, az már csak végzetük beteljesülése volt, amely a sziget szívében kezdődött, nem pedig valahol a messzeségben.

Anyja, mondta a sovány férfi, az orvosi leletek szerint ugyan vérmérgezésben halt meg négy éve, valójában azonban éhen halhatott. Éveken át mindent, ami ételt magához vett, vagy amit a férje ritka látogatásai során belé kényszerített, titokban újra kihányt. Olykor még most is hallja az öklendezést, amit minden étkezés után hallhatott, ha a Hanga Roa-i szülői ház szűk, sötét folyosóján utánalopózott anyjának a vécéig.

De talán ez az éhezés, ez a böjtölés is csak kétségbeesett kísérlet lehetett, hogy anyja megszabaduljon népe sorsától, és egy asztráltestbe, igen, így mondta az anyja, egy asztráltestbe húzódjon vissza, amely végre szabad lehet a néhány falat kenyértől való áldatlan függéstől. Mert aki nem volt éhes kenyérre, az nem volt éhes földekre, legelőkre, hatalomra sem, az senkin nem akart uralkodni, senkit nem akart megölni, senkit nem akart felfalni. Talán ez volt az, amit a moaik láttak, amikor hátat fordítottak a Csendes-óceánnak, a földkerekség leghatalmasabb elemének, hogy egyedül a sziget belsejébe és lakói szívébe nézzenek.

Ő pedig, mondta a sovány férfi, ő pedig anyja halála után, anélkül hogy akarta vagy tudatában lett volna, egyféle örökségként átvette az étvágytalanságot, és ezzel talán teljesítette anyja életen át tartó álmát. Ő maga ugyanis, anyjától eltérően, akin olykor mégis úrrá lett a falánkság, amikor éjszakánként a sötét konyhában titokban és álomittasan magába tömte, amit csak talált, de aztán megint minden falatot kihányt, ő, a férfi az evés minden örömét alighanem örökre elvesztette.

A sovány férfi olyan szorosan kapaszkodott a korlátba, hogy fehéren kirajzolódtak az ujjcsontjai. Mikor a tajték benedvesítette és csillogóvá tette a kézfejét, a bőre olyan finomnak, sőt üvegesnek látszott, mint egy fátyolka leheletfinom erekkel átszőtt hártyaszárnyai.

Mi lett volna kézenfekvőbb, mondta, és előre-hátra dülöngélt, anélkül hogy a karfát elengedte volna, mint az ínség időszakaiban, az éhezés időszakaiban útra kelni az isten hazájába, és megváltásért fohászkodni a mindent felfaló éhségtől – útra kelni Manu Motu Motiro Hiva, a sziget felé, amelyen túl a végtelenség kezdődik? Hány rapanui tűnhetett már el ezen a zarándoklaton? Hiába értettek mesterien hozzá, hogy ne csak a csillagokat, hanem a hullámok alakját és színét, az áramlatokat, a szél erejét, sőt a madárrepülés mintázatait is bevonják navigációs számításaikba, azért mégiscsak egy nádtutajon – egy köteg sáson! – megtett utazás volt az, olyan hullámverésnél, mint ez itt.

Füstös csérek, mondta a sovány férfi, és a néma, fekete-fehér szárnyú, sirályszerű madarakra mutatott, amelyek egy guanó lepte sziklatoronyról szálltak fel, és kíváncsian köröztek hajónk körül, a rapanuiknak szentek voltak a füstös csérek. Megjelenésükkel kezdődött a tavasz, vagy az, amit a Húsvét-szigeten tavaszként ünnepeltek. Mondhatni, az egész évet, sőt magát az időt is ezek a madarak hozták mozgásba. Talán az itt költő, szentté avatott füstös csérek vezettek ahhoz a hithez is, hogy egy isten lakik itt. Figyelemre méltó, ugye, hogy micsoda élet van ezen a vulkáni zátonyon, és az is, hogy milyen csodálatos neveket visel ez az élet – karácsony-szigeti vészmadár, álarcos szula, feketehasú fregattfecske, tündércsér… Ők mind itt költenek.

Mikor a sovány férfi inge mellzsebébe nyúlt, és kivett belőle egy szelet tajték áztatta barna kenyeret, azt hittem, a füstös cséreket akarja etetni, amelyek itt, ennyire messze kint és minden hajózási útvonaltól távol, talán sem embereket, sem hajókat nem ismertek. A sovány férfi azonban szájához tette a vizes kenyeret, és lassan, tekintetét rendíthetetlenül a fekete, föl-le táncoló szigetre szegezve, majszolni kezdte.

Röpkísérletek

Láttam egy fiatal királyalbatroszt egy fűvel benőtt meredélyen, Új-Zéland Déli-szigetének Otakou nevű régi maori települése mellett. A növendékmadár vízszintesen támadó esőfátylak között próbált felröppenni, visszazuhant a fűre, és most rendezgette hosszú, keskeny szárnyát. Legalább háromméteres fesztávolságával már bizonyára elérte szülei termetét, sőt gondoskodásuknak köszönhetően talán már meg is haladta súlyukat, de úgy látszott, hogy a szél, amely meg-megtépkedte füstbarna tollazatát, még mindig inkább volt az ellensége, mint az eleme. Pedig már közel volt ahhoz, hogy hónapokon, éveken át minden parttól távol vitorlázzon tova, és közben sehol másutt ne pihenjen meg, mint a Csendes-óceán hullámain. Röptében fog vadászni – tintahalakra, amelyek éjnek idején egészen közel emelkednek a tenger felszínéhez, medúzákra, rajzó halakra; röptében fog táplálkozni, és még aludni is röptében fog; vitorlázó repülésben fog aludni, álmodni. Szilárd földet pedig már csak költési időszakban fog felkeresni ötven évig és még tovább tartó madárélete során. A szél egyelőre még azonban visszadobta a lengedező fűbe, vagy felkapta, mintegy vizsgaképp, egy rövid pillanatig megtartotta a levegőben a tajtékpelyhekkel behavazott fűcsomók fölött, aztán megint elejtette. Még nem tudott repülni.

Az albatroszok, mondta a madármegfigyelő, akinek a terepkocsijából néztem a növendékmadár röpkísérleteit, csak kilenc hónappal azután emelkednek levegőbe, hogy tojásukból kibújtak a szárazföldre, amelyet a lehető leggyorsabban igyekeznek elhagyni. A madármegfigyelő aznap a Taiaroa Head-i költőkolóniától indult el, hogy fészkelőhelyeket térképezzen fel, engem, parti vándort egy felhőszakadásban vett fel, és felajánlotta, hogy elvisz magával Broad Bay-ig. Most egy parkolóhelyen, fekete sziklameredélyek fölött ültem az autójában, száraz helyen, míg ő szakadó esőben járta végig a meredélyt, elhagyott fészkeket keresve. Az autórádióból halászati és hajófelszerelési reklámok között Bob Dylan balladája szólt: My heart’s in the Highlands.

A szélvédő üvegen csurgó vízfátyolokban az albatrosz – amint kitárt szárnyait a széllökések előbb fölfelé hajlították, aztán megint egymáshoz csapták – maga is szétfolyni látszott, és ha a fűcsomók fölé emelkedett, s a szél megint földhöz vágta, az olyan volt, mintha egy megzavarodott vagy lerészegült, megjelenési formáit állandóan változtató tollas lény csak egy pillanatra jönne elő rejtekéből, hogy azon nyomban visszahulljon fedezékébe, ott pedig újra átváltozzon.

Well my heart’s in the Highlands, gentle and fair
Honeysuckle blooming in the wildwood air…
Feel like a prisoner in a world of mystery
I wish someone would come
And push back the clock for me

Az albatroszok, mondta a madármegfigyelő, úgyszólván hívatlanul vitorláztak be az életébe, és vitték magukkal egy távolsági buszsofőr világából abba a madárbirodalomba, amelyet feltehetően már nem is fog elhagyni. Amióta a felesége tizenkilenc évvel ezelőtt közlekedési balesetben meghalt, ő pedig nem akart tovább közös dunedini házukban élni, és távolsági buszokat sem akart többé vezetni, amelyekben nap mint nap órák hosszat balesetekre és áldozataikra kellett gondolnia, életét az albatroszokéval kötötte össze. Két lánya közül a kisebbik a baleset után egy teljes évig nem nőtt tovább, bizony!, hároméves gyerekként egy teljes, szomorú évig megállt a növekedésben. És a gyermek tiltakozása – ő ezt a rejtélyes leállást mindig is, minden orvosi véleménnyel ellentétben egyfajta tiltakozásnak érezte az anya eltűnése ellen – csak akkor csitult el, amikor apjuk rászokott arra, hogy a költési idő hónapjaiban, amikor csak lehetett, kivigye lányait Dunedinből a Taiaroa Head-i albatroszkolóniához, és ott órákon át figyelje velük ezeket a csodálatos állatokat.

Amióta lányai is kirepültek a fészekből, a nagyobbik Perthbe ment férjhez, a kisebbik Tasmaniába követte a barátját, neki csak az albatroszok maradtak. Némelyik madarat különösen megkedvelte, az ilyeneknek nevet adott, és már egyedi, utánozhatatlan légi manővereikről is felismerte őket, még akkor is, ha kétéves vagy még hosszabb költési szünet után tértek vissza a Csendes-óceán irdatlan messzeségéből Taiaroa Headre.

Mennyi vesződség, mondta a madármegfigyelő, etetni egy albatroszfiókát. A szülőknek némelyik nap több száz mérföldet kell repülniük, hogy gyermeküket jóllakathassák. Néha napokra magára hagyják a fiókát, mielőtt a röptükben előemésztett táppéppel megetethetik. Figyelemre méltó, hogy éppen egy olyan lény, amelyik ennyire messze eltávolodik utódjától, messzebb, mint e föld bármely más állata, olyan tévedhetetlenül és megbízhatóan visszatér, hogy az elhagyott madárfióka e visszatérésben bízva soha nem panaszkodik, hanem némán, a legnagyobb nyugalommal totyog ki a fészekből, aztán ugyanilyen nyugodtan tölti röpgyakorlatokkal a várakozás óráit vagy napjait.

Az esőfátylak most mintha valami ehetőt sodortak volna a fiatal királyalbatrosz elé. Kinyújtott nyakkal igyekezett legyűrni a zsákmányt, és közben kitárta a szárnyát, hogy kitágítsa a mellkasát, és helyet teremtsen a túl nagy falatnak, amikor Bob Dylan balladáját megszakították a rádióhírek:

Wellingtonban, a fővárosban, amely kompkikötőjével létfontosságú összeköttetési pont Új-Zéland Északi- és Déli-szigete között, megint földrengés volt; halottakról ezúttal nem kellett beszámolni, csak kilenc sebesültről. Christchurchben egy fiú az apja revolverével agyonlőtte a barátját. Északon partra sodródott és megfulladt három tucat gömbölyű fejű delfin, és az ötfős legénységből hárman vízbe fulladtak, miután egy halászkutter felborult egy monstrehullámban. Afganisztánban háború volt. Délkelet-Európában háború volt. Amerikában, egy közép-nyugati kisvárosban egy iskolai tanuló ámokfutásba kezdett.

Némelyik széllökés most olyan heves volt, hogy a nehéz terepjáró úgy billegett, mintha egy dübörögve közeledő kamion légpajzsa lökte volna oldalba, vagy egy mozdonyé. És aztán, mintha csak a rádióhírek szárnyat adtak volna neki, és csak megerősítették volna abban, hogy ezt a földet, minden szárazföldet a legjobb mélyen maga alatt hagyni, a fiatal királyalbatrosz, még mindig a falattal gyürkőzve, ismét levegőbe emelkedett, szélesre tárt szárnyát ezúttal azonban elszántan és mereven tartotta a felhajtó szélben, papírsárkányhoz hasonlatosan egyre feljebb és feljebb emelkedett, végül pedig, valahol fenn a magasban és – jóllehet az albatroszok némán siklanak át madáréletükön, és csak párzási időben és harcban hallatják hangjukat – hosszan elnyújtott diadalkiáltással tökéletes hurokban hullott vissza, és aztán, egy óriási, súlytalan madár a viharban, nyugodtan tovavitorlázott a hullámok korbácsolta zátonyok fölött.

Rossz fogás

Láttam egy halászt, aki káromkodva navigálta hajóját a délnyugat-írországi Baltimore kikötője felé. Szorosan átkarolta kuttere kormánykerekét, mintha egy orkán bukóhullámaival küzdene. Pedig a tenger nyugodt volt, a hajó útját szegélyező lakatlan sziklaszigetek szélárnyékában szinte tükörsima. Az történt, hogy az egyik ilyen, Stags nevű sziklaszigettől öt mérföldnyire északkeletre vontatókötélre vett egy meglékelődött bárkát annak két utasával együtt, akik már térdig álltak a vízben, és most lassan araszolva kerülgethette a zátonyokat, amelyek mellett máskor gond nélkül siklott el.

A meglékelődött bárka egy glengarriffi kőfaragóé volt, aki meghívott, hogy kísérjem el az elhagyott Calf Islands egyikén található romokhoz. Palacserepeket akart gyűjteni a beomlott tetőkről, hogy újrafedjen velük egy kápolnát: a Calfokról való pala egész Írországban a legjobb, mondta, és kápolnája madonnáját még száz év múlva is meg fogja védeni a vihartól meg az esőtől. De aztán csónakunk egy félresikerült manőver közben – egy romos mólónál akartunk kikötni – sziklás fenékre futott, és léket kapott.

Most vizes lábbal egy-egy bála sűrű szemű hálón ültünk megmentőnk hajóján, aki hátat fordított nekünk, és félhangosan szitkozódott maga elé a szélcsöndbe. Aznap többórányi munkával öt tucat homárkosarat szedett fel – nagy, kövekkel nehezített és csalétekkel ellátott drótkosarakat, amelyeket két nappal azelőtt, hosszú láncokká összekötve süllyesztett el –, és csak egyetlen homárt talált bennük.

Egyetlen nyavalyás homár. Egyetlen istenverte homár hatvan kosárban. Hatvan kosár, és egyetlenegy homár!

A zsákmány, egy közepes méretű, tintakék európai homár összekötött ollókkal próbált menekülni egy műanyag kád fenekén, amely húsz vagy harminc sorstársának is elég nagy lett volna.

Ez az istenverte tenger minden istenverte halászból istenverte idiótát csinál. Ötvenkilenc üres kosár!

A motoros csörlőt, amellyel megmentőnk rendszerint felhúzta a mélyből az összekötözött kosarakat, e mai napon számtalan kísérlet után sem lehetett beindítani. Így saját kezével húzkodta fel a nehéz drótkosarakat, egyik kosarat a másik után a saját kezével, és csak nehezékköveket talált bennük, meg rothadó, büdös halcafatokat, csalétkeket.

A rohadt istenit!

Megmentőnk már korábban megmutatta nekünk a vonókötéltől sebesre horzsolt kezét.

Üres kosarak, hogy rohadnának meg! Kárpótlásként pedig egy csurig telt papírhajó. Ezen az agyonhalászott, elátkozott tengeren akad még bármi is problémákon, átkozott, istenverte problémákon kívül?! Ez a rohadt tenger rommá zúzza mólóinkat, léket üt a hajóinkba, széttépi a horgonyláncainkat, szétszaggatja a hálóinkat, viharok idején néha napokig nem enged ki a halas területekre, és egy idiótát, aki elég hülye ahhoz, hogy halászattal bajlódjon, többnapi és többéji gürc után egyetlen nyavalyás homárral ajándékoz meg! Ráadásként pedig szakadt hálókkal, üres kosarakkal, egy hajóronccsal és két hajótöröttel. A rohadt istenit!

Először azt hittük, hogy megmentőnk nekünk akar mondani valamit, jóllehet egyetlenegyszer sem fordult oda hozzánk, és kétszer, háromszor is rákérdeztünk, mire megértettük, hogy ez az ember nem velünk, hanem az éggel beszél, a tengerrel.

A szentséges istenit! Bárcsak párologna el az egész óceán, szívódna fel az istenverte zátonyok között, akkor végre nyugalom volna az iszapfenék felett, és egyetlen sültbolondnak se kellene több hitelt felvennie, hogy legalább egy ilyen ócskavasa legyen, amit már szétzabált a rozsda, és amivel aztán csurig telt hajóroncsokat vontathat be a kikötőbe.

Már látótávolságban volt a baltimore-i kikötő bejáratánál magasodó fehér oszlop, a Beacon jelzőtüze, amikor megmentőnk üresjáratba kapcsolta a gépet, és elengedte a kormányt.

Egy átkozott halász egyetlen homárból és ötvenkilenc rohadt üres kosárból fizesse ki a hajója törlesztőrészleteit?, ebből tartsa el a feleségét, és készítse fel a három gyerekét egy nyavalyás, rohadt, jobb életre? Egyetlen homárból?

Megmentőnk odament a műanyag kádhoz, és úgy hajolt zsákmánya fölé, mintha egy soha nem látott, titokzatos mélytengeri lényt venne szemügyre, amely valóban képes minden kérdésére választ adni. Aztán megragadta a homárt a tengerkék páncéljánál, kioldozta bilincseit, a merev gumiszalagokat, amelyek tucatszám hevertek összecsomózódva a kádban, a kiszabadított ollóival integető állatot még egyszer magasba emelte, és visszahajította a tengerbe.

A mélyben

Láttam egy bálnatehenet, amely mintegy harminc méter mélyen a víz alatt feküdt a tengerfenék kékségében, és aludt. Melluszonyai több méter hosszú, fehér szárnyként váltak ki teste feketeségéből, és az egyiket oltalmazó öleléssel a borjára terítette.

Jómagam egy passzátszelektől barázdált tenger felszínén sodródtam, búvárszemüvegemen át figyeltem az óriás emlőst és gyermekét, és lassú, óvatos uszonycsapásokkal igyekeztem tartani helyzetemet a hol erre, hol arra futó hullámokban, óvatosan, mert a tizennégy, talán tizenöt méter hosszú és húsz-harminc tonna súlyú állat a mélyben – félénk volt, és már egy jóval fölötte lapátoló, csupán pipával és búvárszemüveggel felfegyverzett úszó ember mozdulataitól is nyugtalanná válhatott: legalábbis így okított ki egy arizonai, azaz tucsoni tengerbiológus annak a hajónak a fedélzetén, amelytől aznap reggel elindult gumicsónakunk, hogy öt másik whale watcherrel együtt egy teljes délelőttön át lessem a bálnák orrnyílásából fellövellő légszökőkutakat, a blow-kat. Már anyahajónk korlátja mellől is láttuk több mint egy tucat ilyen szökőkút szertefoszló fátylát – aztán pedig a névadó púpot is, amellyel a bálna újra alábukott lélegzete kondenzvízpora alatt, és közben, mintegy utolsó integetésül eltűnése előtt, a hullámok fölé emelte farokuszonyát.

E szikrázó, a napfényben néha szivárványszínekben felragyogó szökőkutak egyike, aztán pedig egy hosszú nyomvonal – sima vízfoltok sűrű sora, amelyek egy szorosan a felszín alatt elvonuló bálna uszonycsapásaitól keletkeznek óriási lábnyomokhoz hasonlatosan – végül elvezettek minket ahhoz a helyhez, ahol lenn a mélyben aludt a tehén, és talán álmodott. Mi pedig gumicsónakunkból hangtalanul belesiklottunk a vízbe, hogy közvetlen közelről figyeljük meg az evolúció egyik legnagyobb emlősállatát. A fülem megtelt vízzel. Meredtem a mélybe, nem hallottam mást, mint saját, a pipán át fújtató zihálásomat, és a fekete óriás legkisebb, tényleges vagy csak vélt mozdulatára odalent önkéntelenül is visszafojtottam a lélegzetemet, mint aki fél, hogy észreveszik.

Ragyogó, szeles februári nap volt. A Silver Banks, ez a több száz négyzetkilométeres, korallzátonyokkal csipkézett víz alatti plató hatvan tengeri mérföldre északra Haiti és a Dominikai Köztársaság partjaitól az északi félteke téli hónapjaiban újfent a púpos bálnák életének színpadává vált. E hónapokban négy-ötezren keltek útra az Atlanti-óceán északi zónáiból, hogy a fél földgolyót megkerülve a karibi és vele szomszédos trópusi vizek nyugodt mélységeiben válasszanak párt maguknak, megvívják harcaikat a vetélytársakkal, megtanítsák borjaikat a túlélés óceáni technikáira, vagy strófáról strófára elénekeljék rejtélyes – és erre fogékony füleknek több száz kilométerről is hallható – dalaikat.

Az amerikai zászló alatt cirkáló jacht, amely hatfős legénységével meg tizenöt tengerúszóval és bálnabaráttal a fedélzetén egy hétig gondolt a Silver Banks felett horgonyozni, egyike volt annak az évi három hajónak, amely a Dominikai Köztársaság engedélyével behatolhatott a púpos bálnák világába. Ezt a világot tizenkét órával és egy hosszú, viharos éjszakával azután értük el, hogy kifutottunk a dominikai Puerto Platából. Megérkezésünk reggelén a Silver Banks nyugodt vizére, amely nagy tóhoz hasonlatosan csillogott a viharos óceán közepén, még első tisztünk és kapitányunk is – egy nő az angliai Lake Districtből, aki már az egész Földet körülvitorlázta – fehér tapaszt viselt a bőrén tengeri betegség ellen. A jacht immár horgonyláncon pihent két korallzátony között és látótávolságra egy kettétört teherhajótól, amely évekkel korábban a koralloknak ütközött, és azóta sirályoktól körülrajzott, a hullámcsapások alatt néha fémesen csikorgó tengeri jelként meredt ki a sekély zátonyvízből, arra is emlékeztetve, hogy e platók azoknak a spanyol galleonoknak köszönhették a nevüket, amelyek ezüsttel és más, egy Újvilágból rabolt javakkal súlyosan megrakodva itt feneklettek meg.

Egész délelőtt a bálnák szökőkútjaihoz és nyomvonalaihoz igazodtunk, és gumicsónakunkkal hol erre, hol arra, végül olyan messzire követtük őket, amíg e roncs rozsdaette felépítményei és derékba tört rakodódarui, majd saját anyahajónk rádióantennái is a körös-körül üres láthatár alá merültek.

Felfedezőutunk közben láttunk bálnabikákat, amelyek néhány farokcsapással irdatlan tömegük egészét kikatapultálták a vízből, aztán egy pillanatig teljes nagyságban lebegtek a hullámok fölött és a trópusi ég fehér felhőöklei előtt, mígnem a hósűrű tajték és a szétszakadó vízfüggönyök robajától kísérve visszazuhantak a tengerbe. A tengerbiológus, aki a gumicsónakot kormányozta, az ilyen ugrások sokféle magyarázata közül – többnyire hatalmi vagy harci rituálékként értelmezték őket – a legegyszerűbbet részesítette előnyben: a bálnák játszanak. De jaj annak az úszónak, aki maga alatt egy ilyen játékost lát felfelé törni a mélyből.

A púpos bálnák, mondta a biológus, mielőtt leállította a motort, és figyelmeztetett bennünket, hogy zajtalanul csússzunk a vízbe, és az utolsó száz métert a bálnatehén és borja feltételezett alvóhelyéig úszva tegyük meg, a púpos bálnák békések, igen, szigonyvető fajtársainknak láthatóan még azt a kísérletet is megbocsátották, hogy az évszázadok során bálnavadászhajók egész armadájával kiirtsák őket.

Az öt-hat méter hosszú csecsszopót, amely most kivált anyja öleléséből, és csapkodó melluszonyokkal emelkedett a tengerfelszín felé, már kétszer láttam felbukkanni, fújtatni és újra lemerülni, amikor az anya, amely fél órát is pihenhetett a mélyben egyetlen lélegzetvétel nélkül, felébredt szendergéséből vagy nappali álmaiból, és most meredek ívben emelkedve borja nyomába eredt.

Noha nem volt bennem kétség a púpos bálnák szelídsége és békés természete felől, hirtelen egy zsákmányállat rémülete tört rám, amint ez a tengerimakkoktól és acélszegecsekre emlékeztető szemölcsöktől borított kolosszus – olyan kényelmesen elfértem volna a pofájában, akár egy strandkosárban – közeledett felém. Felém? A bálnatehén a kumulusztornyok, pontosabban az óceán lencséje által eltorzított képük, vagyis a trópusi ég felé úszott, ám egyszer csak már nem a tőlem biztos távolságban fújtató borja felé tartott, hanem az én irányomba. Néhány szívverés idejére megfeledkeztem arról, hogy levegőt vegyek a pipámon át. Aztán prüszkölve kiemeltem a fejemet az árból, és száz méterre vagy még nagyobb távolságban láttam meg a gumicsónakot, aztán öt pipás úszót, a társaimat is, de nem, amint ajánlatos lett volna, szorosan közel egymáshoz, hanem a hullámoktól szétszóratva, újra meg újra eltűnve tarajuk mögött – és messze tőlem. Különös, hogy az alattam megnyíló mélység akkora nagy sötétségéhez és annyi sok mozgásához képest milyen megnyugtató, milyen békés tudott lenni a magas ég, a felhőtornyok erdeje, az elérhetetlen kékség. Sodródtam a hullámokon.

Az óriás nőstény lassan, talán óvatosan?, egyre közelebb ért, végül annyira közel, hogy láttam sötét bőrráncoktól körülpáncélozott, a hatalmas koponyán parányinak tűnő szeme íriszét. Ezekkel a szemekkel, hallhattuk a fedélzeten, a bálna egyszerre két különböző képet, egyidejűleg két különböző világot képes megragadni.

Az óriásnő rám nézett, nem: súrolt a pillantásával, aztán leheletnyire módosította pályáját, éppen csak annyira, hogy nem értünk egymáshoz. És bár ezzel az alig jelzett oldalmozdulattal kitért előlem, és így legalábbis észlelte és elismerte létezésemet, tekintetében olyan végtelenül mély közömbösséget véltem látni, amely egy hegy közömbösségéhez fogható az őt megmászó, vagy az égéhez a rajta átrepülő iránt, és olyan érzés fogott el, hogy e szemek pillantásától utolsó sejtemig meg kellene szűnnöm, hogy e szemek pillantásától úgy el kellene tűnnöm, mintha soha nem is lettem volna. Ez a feketébe öltözött óriásnő talán csakugyan azért ereszkedett fel óceáni mélyéből a fölötte úszkáló emberhez, hogy megsejtesse vele, nélküle is milyen gazdag, milyen sokszínű, változatlan és magától értetődő a világ.

Aztán áttörte a tenger tükrét, kifújta lélegzetét, sziporkázó szökőkutat fújt a felhők felé, az én világomba, és még mielőtt vízfátyollá foszlott a mázsás súlyú tüdejéből kilövellt sűrített levegő, visszafordult a mélység felé, követte kisdedjét, amely már a tengerfenék felé tartott.

Én pedig láttam, amint egy irdatlanul nagy, védharcoktól, korallzátonyoktól, szerelmi játékoktól vagy hajók csavarlapjaitól megjelölt, hegekkel teli test méterről méterre meg méterről méterre elsiklik mellettem – és elmerül.

Oszloperdőben

Láttam egy oszlopok erdejében bolyongó vándort, aki néhány méterrel előttem lépdelt egy deszkapallón. A palló egy fekete, tükörsima vízfelületet hidalt át, amelyből százával meredeztek ama gránit- és márványerdő oszlopai. A vándor néha megállt, áthajolt a palló korlátján, és suttogva beszélt a foltos aranyhalakhoz és behemót pikkelyes pontyokhoz, amelyek lomhán úsztak el a lába előtt, és uszonycsapásaikkal itt-ott áttörték a víztükör simaságát, mintha egyetlen feladatuk annak szemléltetéséből állna, hogy ennek az oszloperdőnek valóban folyékony a talaja, édesvíz, nem pedig fekete üveg. A férfi néha egy-egy oszlop előtt is megállt, felnézett a korinthoszi vagy ión oszlopfőkre és a rajtuk nyugvó boltívekre, mintha fák koronái volnának, amelyek közt madarak vagy más félénk teremtmények rejtőznek, és ezekhez is suttogva beszélt.

Sötét volt. A mesterien elrejtett lámpák rőtarany visszfényén kívül, amely izzó fakéreggé változtatta az oszlopok márvány- és gránitfelületét, semmi más nem világította meg a deszkapallót és a keresztboltozat nyugodt tükörképét a vízen, amelynek számtalan íve minden irányban beleveszett a félhomályba.

Csend volt. Az előttem haladó vándor suttogása és a néhány távoli és fojtott hang az egyik oszlopsor végéről nem zavarta ezt a csöndet, hanem szinte még jobban elmélyítette. Ezen a novemberi napon csak néhány látogató ereszkedett le a Yerebatan-ciszterna visszhangzó homályába, a – hirdette a plakát a felvilágból a fekete vízhez vivő lépcső mellett – legjelentősebb föld alatti építménybe a boltozatokban, pincékben, tömlöcökben, ciszternákban, folyosókban, alagutakban, kriptákban és kútaknákban oly gazdag török metropoliszban, Isztambulban.

Rendes nyitvatartási napokon itt zene fogadta az alvilágba érkezőket, lágy, szimfonikus dallamok, amelyek másfél évezreddel vagy talán még régebbre röpíthették vissza őket, e vízi palota építtetőjének napjaiba, aki Justinianus néven, a hatodik században emelkedett fel parasztfiúból római imperátorrá. Justinianus egy régebbi, uralkodása előtt kétszáz évvel kiásott ciszternát bővíttetett ki máig változatlan méretére: a nyolcvanezer tonna víznek, mert ennyit tudtak tárolni a háromszázharminchat, egyenként nyolc méter magas oszlop által tartott boltozat alatt, még aszályok és háborúk idején is át kellett járnia a kelet-római birodalom szívét, a császári kerteket, vízköpőket, kutakat és fürdőket, és a város minden ellenségének és ostromlójának demonstrálnia, hogy a bizánci–római hatalom talaja soha nem szárad ki. És még ha a palota szomja alatt egyre csak csökkent és csökkent is a vízszint, egyre növelve és növelve a visszhangzó sötétséget, akkor sem a hiány válhatott láthatóvá, hanem csak az addig elárasztott pompa, amely a csodálat ihlette számos név legszebbikével ruházta fel e ciszternát: Elsüllyedt Palota.

A felvilág lármája ezen a novemberi napon is minden lépcsőfokkal, amellyel a látogató lejjebb hatolt a mélységbe, halkabbá vált, végül elhalt – aztán viszont nem váltotta fel zene. Talán a berendezés meghibásodása miatt, vagy csak azért, mert ilyen kisszámú közönség nem érdemel szimfonikus dallamokat, de csönd volt. Így pedig csak az egyforma, csupán a boltozatról lehulló szivárgásvízcseppek becsapódási zajától megtört csend tette – s az elmúlt másfél évezred legtöbb napján itt feltehetően ilyen csend honolt –, hogy nem tudtam nem meghallani az előttem haladó vándor suttogását. Idelenn a suttogás is mindig elég volt – még olyankor is, amikor a fenti világban városfalakat ostromoltak meg és törtek át, és palotákat fosztottak ki, vagy amikor, mint ezekben a novemberi napokban, felrobbantak egy öngyilkos merénylő bombái.

Ilyen csönd lehetett az 1453-as esztendő májusában, amikor II. Mehmed, a Legyőzhetetlen, a Láthatárok ura, egy uralkodása harmadik évében járó ifjú százötvenezer fős seregével a vérzenekarok üstdobjainak, harsonáinak, cintányérjainak és sípjainak fülsüketítő zenebonájától kísérve elfoglalta Konstantinápolyt, a kereszténység metropoliszát, és új nevet adott a városnak.

Mehmet, Allah ökle, az egy és igaz istené, ezzel az új névvel állítólag Konstantinápoly görög alattvalóinak rémült kiáltását akarta kigúnyolni, akik az iszlám elleni háborúk immár hiába túlélt évszázadaiban mindannyiszor így válaszoltak a menekülésük célját firtató kérdésre: Isz tin polin! A városba! És úgy tartották, hogy Mehmet, a Világ Hőse, aki ugyanúgy beszélt arabul, latinul és görögül, mint héberül és a perzsák nyelvén, nem csupán gúnyt űzött e kiáltásból, hanem még szójátékot is csinált belőle, midőn a romokat és hullamezőket, amelyek a világ leghatalmasabb falainak bevétele után lángoltak előtte, így nevezte el: Isz-tam-bul.

Csöndnek, nyilván ugyanilyen csöndnek kellett lennie idelenn akkor is, mialatt Mehmet odafent, az egy és igaz isten napjának fényénél mindent, de mindent átalakított: a Hagia Sophiát, a keleti világ legnagyobb keresztény templomát a világ legnagyobb mecsetévé, a kereszténység egyik fővárosát pedig az Oszmán Birodalom szívévé. És Mehmet végül még azt is megmutatta, hogy akár a szárazföldet is képes tengerré, a tengert pedig diadala tükrévé változtatni, midőn az ostrom napjaiban hatalmas karneváli menetben körülvitorlázta a város tengeri záróláncát, vagyis flottája nagy részét, hetvenkét hajót, teljesen felvitorlázva és összes evezősével fölszerelve, ökörfogatokkal meg szolgák és rabszolgák tízezreivel vontatta el a Boszporusz partjaitól – a szárazföldön át! – az Aranyszarv-öbölig, hogy ott ismét vízre bocsássa.

Mind e sok átváltozás lármája közben idelenn szüntelen csönd honolt, csönd honolt még akkor is, amikor Mehmet, a Hódító az elesett város jobb belátásra bírhatatlan védőit büntetésül hosszú sorokban, vértől csöpögő cölöpsorokban karóba húzatta, és a fenti világban órákon, napokon át csak a legyőzöttek iszonyatos üvöltéseit lehetett hallani.

Ebben az ősrégi csöndben ugyan egy szót sem értettem a vándor, egy kövérkés, szakállas középkorú férfi suttogásából, mégsem volt kétséges, hogy a látogatók gyér seregének maradékához hasonlóan az ő célja is két hatalmas, kőből faragott Medúza-fej volt. Az oszloperdő szélén feküdtek a vízben. A látogatók érméket dobtak be nekik áldozati ajándékul vagy eljövendő szerencséjük előtörlesztéséül, a sápadt halak pedig tévedhetetlen reflexszel kaptak a billegve-csillogva elmerülő aprópénz után.

A ciszterna sok más oszlopához és oszlopfőjéhez hasonlóan ezek a Medúza-fejek is lerombolt vagy lebontott paloták és pogány templomok romjaiból származtak, amelyek bizánci császárok rég elfelejtett parancsaira kőfejtőkké váltak a kereszténység új, birodalmi építményeihez. És lassanként kezdtem megérteni, hogy a suttogó vándor, amikor fölnézett valamelyik oszlopfőhöz, monológjában feltehetően a kőből faragott levélzet eredetét találgatta, és nem a halakhoz, hanem csak saját tükörképéhez beszélt, annak számolta ki a téglaboltívek horderejét. Ment, suttogott, megállt, ment tovább monológjába merülve, én pedig követtem, végül is közös célunk volt.

Medúzát, az antik mondavilág halandó szépségét Pallasz Athéné rajtakapta, amint az ő szentélyében Poszeidónnal, a tengerek urával szerelmeskedett, s e bűnéért a felháborodott istennő csúnyaságra, sőt förtelmességre ítélte: az egykor csodaszép teremtésnek élete végéig kígyókat kellett viselnie haj helyett a fején, szárnyas szörnyként pedig villogó szemekkel, tépőfogakkal és kilógó nyelvvel minden embert, aki megpillantotta, kővé változtatnia a rémülettől.

A ciszterna építőmesterei oszloplábazatként használták a Medúza-főket, és az egyiket fejjel lefelé, a másikat oldalára fektetve helyezték a víztároló aljára, mintha az oszlopsorok és a boltozat örökös nézésére akarták volna kényszeríteni őket, s e tekintet kővé változtató erejével a márvány és gránit tartósságát akarták volna fokozni.

A kígyóhajú fejekhez érve, az oldalára fektetett előtt végre megállt a vándor, és abbahagyta a suttogást. Aztán – ahogyan két másik ciszternalátogató is mellette – egy érmét vett ki a pénztárcájából, röviden a fény felé tartotta, amely itt olyan éles volt, mint az Elsüllyedt Palota egyetlen más helyén sem, és a halott szemek, a Medúza homloka felé dobta, ahonnan az a cseppnél épp csak hangosabb zajjal a sekély vízbe hullt. A vándor azonban nem vette le szemét a billegve elmerülő érméről, és amikor az végre megállapodott a fenéken, még mindig úgy meredt a vízbe, mintha látna valamit, amit senki más nem lát.

Aztán hirtelen átlépett a korláton, az emberek és a Medúza elválasztását szolgáló súlyos láncon, és még mielőtt bárki akár csak a kezét nyújthatta volna felé, leugrott a fahídról. Térdig állva a vízben, lehajolt az érméjéért, ki sem véve a vízből, megfordította, és visszahelyezte a medence aljára.

Fej vagy írás: Isztambul egy távoli jövőben le fogja-e vetni és ki fogja-e cserélni még egyszer a nevét, be fogja-e váltani egy Allahnak tetszőbbre? Jó lesz-e elutaznia Anatóliába, vagy inkább maradnia kéne?, azt az isztambuli barátságot felmondania, vagy inkább megőriznie? Hát ma éjszaka mi volna jobb – engedni egy bizonyos vágynak, vagy inkább ellenállni neki?

Írás vagy fej: bármelyik oldalát mutatta is az érme, megerősítve ezzel egy döntést, vagy kijelölve egy jövőbeli eseményt – most már mindenesetre az érmedobó által remélt, jó oldalát mutatta a világnak. És mialatt a híd deszkáin hangosabbá vált a későn érkező őrök vagy felvigyázók dobogása, a víztől csöpögő vándor kimászott a ciszternából, mosolyogva, mint aki kérdezni ugyan hajlandó volt az isteneket, ítéletüknek azonban nem kívánt engedelmeskedni. Az elsüllyedt érmével kezébe vette a sorsát. Kezébe vette, és a sápadt pontyok és aranyhalak homályhoz és sötétséghez szokott szeme láttára és az alvilágba alászállt néhány ideiglenes vendég ijedségére – megfordította.

Cápa a sivatagban

Láttam egy kopár, lobogó kendőkkel vagy zászlócskákkal teleaggatott fát egy tengerparti út szélén, amely árnyéktalan sivatagsávok és árnyéktalan, köves partszakaszok között haladt a Vörös-tenger mentén, és egy jemeni kikötővárosba, Al Hudaydah-ba kellett volna vezetnie. A hosszú szakaszokon aszfaltozott, aztán megint földes út egy gyűjtőtaxi hátsó ablakából kavargó porfelhőként jelent meg, amelyben eltűnt minden, ami a repülő homok ellen beburkolózott sofőr és öt utasa mellett elsuhant – a lapos dűnék, az uszadékkal és üvegcserepekkel borított öblök, a tüskés bokrok. Homokszínű volt az ég, homokszínűek a felhők, még a Vörös-tenger színe is a homoké volt, így ez a sivatagi fa, az egyetlen közel s távol, lobogó, tarka díszével mintha a közeli város határjele lett volna, ígéret, hogy ezen az útjelzésen túl véget ér az egyszínűség és az egyhangúság.

Miközben a fa, egy láthatóan rég kiszáradt tamariszkusz haladásunk tempójával együtt meglepően nagyra nőtt, a tibeti hegyi hágók jutottak eszembe: ott hasonló jelek, széllovak integettek és lobogtak – nyomtatott imazászlók a víz, a tűz, az ég, a föld és a levegő színeiben. Lehet, hogy ezen a tamariszkuszon is Korán-szúrák csapkodtak a szélben, vagy vászoncsíkokra írt kívánságok, amelyek egy szent helyen, a csupasz ágakra fonva vártak beteljesedésükre.

A sofőr azonban, egy ádeni műszerész, aki igény esetén bezárta pár napra a műhelyét, hogy jövedelmezőbb belföldi utakra induljon gyűjtőtaxijával, pillantásra sem méltatta a lobogó jeleket, és lassítás nélkül közelített a fához, suhant el mellette és tovább. És csak amikor elhaladtunk mellette, és a határjelnek vélt fa elmerült porfelhőnkben – csak ekkor láttam, hogy azok az integető kendők, egy titokzatos hit lobogói csupán üres nejlonszatyrok, mindenféle színű zacskók, hulladékok, amilyenek Jemenben minden város, minden falu, minden oázis előtt szálldostak, miután az emberek a boltból és a piacról hazaérve szélnek eresztették, a szél pedig a sivatagban vagy az üvegcserepektől csillogó tengerparton az első olyan akadályig sodorta őket, amelyet feldíszíthetett velük – tüskés bokrokig, villanyoszlopokig, antennaerdőkig. A szemét aztán ott lobogott, amíg megfordult a szél, és egyenként újra leakasztotta és továbbsodorta a zászlócskákat, ki a sivatagba vagy a homokszínű tengerre.

A tenger. A sofőr útközben újra meg újra a tengerről beszélt, amelyre aznap délelőtt a délibábok higanyfüggönye terült, beszélt a tenger alatti élet gazdagságáról, tarkaságáról és szépségéről, amelyet úszni nem tudóként is újra meg újra megcsodált búvárszemüvegén át. Egy halászcsónak oldalfalán áthajolva, csak fejével a vízben, visszatartott lélegzettel lebegett-úszott a lagúnák mélye fölött: Allah talán a Vörös-tengerrel határos sivatagi országok lakóit akarta a partjaikon uralkodó forróságért, aszályért és terméketlenségért kárpótolni a halbőséggel és a tenger színe alatt rejlő pazar pompával – korallokkal, tengeri anemónákkal, medúzákkal, lebegő, világító mélytengerlakókkal, a mindenféle színű és formájú lényekkel, amelyek az ország belsejében élőknek olyan valószerűtlenek és idegenek lehettek, mintha másik bolygóról érkeztek volna. Bizony, egész Al Hudaydah-ban is a tenger a legszebb, a tenger, a kikötő, a halpiac… A halpiac!, a város sehol nem olyan meseszerű, mint ott. Sziporkázó halak egy sivatagi országban!

Már magunk mögött hagytuk Al Hudaydah elővárosait, a bádogkunyhókat és műhelyeket, amelyekben a hegesztők kék tüzei lobogtak, láttuk a poros pálmák és többméteres katcserjék hőségtől vibráló leveleit, és mint később kiderült, már csak néhány száz méterre voltunk a kikötőtől és a halpiactól, amikor egy felborult furgon megállásra kényszerítette sofőrünket: egy háromkerekű, égszínkék, platós kocsi a jelek szerint összeütközött egy autóbusszal, és oldalára dőlve, betört első ablakkal, behorpadt fülkével és furcsán elvetemedett, vértől elárasztott rakodófelülettel feküdt egy olajtócsában. A porlepte buszon csak egy betört fényszóró és egy égszínkék karcolás látszott.

A felborult jármű mellett fekvő valami, nyilván a baleset áldozata körül sűrű embertömeg tolongott. A lábak és földig érő leplek között, amelyek eltakarták előlem a kíváncsiság vagy segítőkészség tárgyát, két vércsíkot láttam, egyik az utcaszéli homokban apadt el, a másik, szélesebb az úttest közepén lévő kátyúig csordogált a repedezett aszfalton, ott megállapodott, és már szinte elfeketült.

Sofőrünk kiszállt, csatlakozott a tömeghez, és előre akart furakodni a vér forrásához. Amikor alig egy perccel később újra előbukkant a tömegből, izgatottan integetett nekem, integetett az utasainak: menjünk utána!, lássuk mi is, hogy mi történt.

Orromban szinte már éreztem a vér szagát, láttam a legyeket a vércsíkok felett. A többi utas sem moccant. A sofőr azonban kitartóan hadonászott és integetett tovább.

Végül elindultam felé, dühösen, hogy közöljem vele: nem óhajtok súlyos sebesülteket vagy halottakat bámulni, és már majdnem odaértem hozzá, amikor néhány néző vagy szemtanú felém fordult, mások még hátrább is léptek, hogy rálátást engedjenek az idegennek arra, amit a tömeg többi része még mindig eltakart.

Én pedig végre láttam, hogy mi repült le a porba a kisteherautó platójáról – láttam egy négy méter körüli tigriscápát. Fémszürke bőrén még kirajzolódott a minta, amelyről a nevét kapta, és amely az öblök homokmedre fölött átsuhanó hullámárnyékokra emlékeztetett – az álca, amit a tigriscápa, mint később megtudtam a halpiacon, idősebb korára elveszít.

A cápa a hatalmas fogáshoz tartozott, amelyet reggelről reggelre, így aznap is a halászhajók armadája ontott ki magából Al Hudaydah rakpartjain. A halak gyakran még uszonyukkal csapdosva és kopoltyújukat emelgetve hevertek vevőik és a várakozó kereskedők lába előtt. A vásárcsarnokokban később selyem-, fonó- és fehéruszonyú szirtcápákat is mutattak nekem, és rókacápák kard alakú hátuszonyát kínálták különleges csemegeként.

Az emberek, akik az út szélén tolongtak a tigriscápa körül, nem kíváncsiskodók voltak, és nem is segédkezők, hanem kuncsaftok: a furgon sértetlen sofőrje és segédje fejszével és késekkel ott a baleset helyszínén feldarabolták és részenként kiárusították zsákmányukat a legtöbbet kínálóknak. Minek heverjen légyrajoktól ellepve a hőségben, mondta sofőrünk, míg végre sikerül egy pótjárműre emelni, ha alkalmi kínálatként ott frissiben az út mentén eladhatják?

Ha egy kuncsaft kiválasztott magának egy darab véres húst, egy szelet hátuszonyt vagy néhányat az állkapocsból kiütögetett fogak közül, amelyeknél esztergálni sem lehetett volna tökéletesebbet, átvehette az árut a nejlonzacskók egyikében, melyeket a segéd vastag kötegben hordott az övén – ama színes, leheletvékony, víz- és pormentes szatyrok valamelyikében, amelyek a hazaút végén elpusztíthatatlan cafatokká fognak átalakulni, egy ideig még vérszomjas legyek fogják körülrajzani őket, aztán viszont szárazon zörögve fognak imbolyogni sikátorok, országutak és sívó pusztaságok fölött, míg végre akad egy ág, egy tüskés bokor, valamilyen támasz, amely egy ígérettel teli, sokszínű világ határjeleiként vagy sivatagi imazászlókként fogja lobogtatni őket.

A horgászlány

Láttam egy lányt Katmandu templomkörzetében, Pashupatinathban, amint bambuszbottal pecázott a Bagmati folyó partján. A lányka talán tízéves, talán kisebb lehetett, bokáig állt az iszapban, és egy horgászzsinórt húzogatott a szürkés vízben, amelyen hamu, elszenesedett fadarabok, kormos rongydarabok és fekete csomók ringatóztak, amelyekről meg sem lehetett mondani, mi lehetett az eredeti formájuk.

Újra meg újra füstfelhők takarták el a horgászlányt, aki mögött ghatok sora emelkedett ki a vízből: kőtalapzatok, amelyeken máglyák égtek a felhőtlen tavaszi ég alatt, a máglyákon pedig hullák. Néha egy-egy kar vagy láb esett le a lobogó tűzágyakról, vagy a lángok rálátást engedtek a hőtől kidurrant hasra, amelyből kiomlott a belek szürke kötege. Ilyenkor fehérbe öltözött férfiak, tűzőrzők fűcsomókat dobáltak a máglyára, hogy a füst leplezze az enyészet borzalmait, és ha leesett valami az ágyról, lapátokkal és villákkal mindannyiszor visszarakták a lángok közé.

Ha egy tűz leégett, folyóvízzel teli vödröket ürítettek a hamura és az utolsó parázsfészkekre, és vesszőseprővel a folyóba söpörték mindazt, ami csak elszenesedett, de nem égett el. Aztán addig öblögették a talapzatot, amíg nem ragyogott, és új, mesteri kézre valló máglyát építettek rá, amely végül szarkofághoz hasonlított, ráfektettek egy hullát, majd hasábokkal és rőzsével betakarták, hogy ne csupán a lángokban pihenjen, hanem egyenesen a tűz szívében.

A parton, siránkozó családtagjaiktól körülvéve, sáfránysárga leplekbe takart halottak feküdtek, akiket még egyszer meghintettek a folyó szent vizével, mielőtt örökre eltakarták orcájukat, és felvitték őket a ghatokra.

A lányka hátat fordított a halottaknak és gyászolóknak, hátat fordított a tüzeknek és a templomoknak, amelyek aranyfényesen magasodtak a ghatok mögött, és hátat fordított a templomok mögötti városnak és a Himalája fehér hegyláncainak is, amelyek a város mögötti messzeségben nyúltak a mélykék égre, és minden figyelmét a vizet átmetsző horgászzsinórnak szentelte. A halászlány csak egyetlenegyszer fordult hátra a part felé, amikor egy nő, aki előbb folyóvízzel hintette meg, majd még egyszer megsimogatta és megcsókolta hitvese arcát, kétségbeesett jajgatásban tört ki, aztán jajgatva vonaglott egy vigasztalóasszony karjában.

Egy fekete-fehér foltos kutyát, amely az égetésre váró tetemek között aludt, szintén a nő jajgatása ébreszthetett fel; most feltápászkodott, ásított, nyújtózott egyet, aztán belekotort a folyóba, és megszimatolta, ami feléje úszott, valamit röviden a szájába vett, és visszaejtette a vízbe. Közben viszont túl közel ment a horgászlánykához, aki kiáltott neki valamit, parancsot vagy szitkot, és lehajolt, mintha fel akarna venni egy kavicsot, meg akarná dobni vele.

A kutya megértette, tett néhány ugrást folyásirányban, közben fekete iszapot kavart fel, aztán itt-ott szimatolva és szippantva egyet, továbbvonult, és már kőhajításnyira volt, amikor egy vetélytársba ütközött, amely figyelmeztetés nélkül nekitámadt.

A vízben harcolókat figyeltem, ezért nem láttam, amint a lánynak sikeres fogása volt. Csak diadalkiáltásai tereltek vissza hozzá. Már kihúzta a vízből a horgászzsinórt. A zsinór végére nem horog volt kötözve, hanem mágnes, ehhez tapadt a fogás, egy fémdarab, csat, kapocs, valami, ami egykor talán az elégetettek valamelyikét díszítette vagy szolgálta, és hamvaival együtt besöpörték a folyóba.

A lányka leválasztotta a fogást a mágnesről, a fény felé tartotta, nevetve mutatta egy nőnek, aki a parton guggolt, még egyszer szemügyre vette, aztán bedugta a vászontarisznyába, amit vállszíjon hordott. Aztán megint kivetette a pecazsinórt.

Beárnyékoltam a szememet, hogy visszaforduljak a valamivel lejjebb harcoló kutyákhoz. De ott, ahol az imént őrjöngő gomollyá marták egymást a felcsapó víz felhőiben, már csak hűlt helyük csillogott a délutáni fényben, a folyó pedig, amely közelről nézve kloákához hasonlított, ezüstösen folydogált tovább.

A varánuszvadász

Láttam egy embertömeget, amely egy kátyúkkal borított utat torlaszolt el Kelet-Jáva tirtomoyói körzetében. A fekete lávahomokkal borított úttest gyér forgalma már hosszabb ideje állhatott, mert a tömegen innen és túl járművek, furgonok, személykocsik és egy autóbusz rostokoltak leállított motorral; egy vízibivalyfogat és egy sötétre színezett ablakú limuzin is várakozott az oszlopban. Kitárt kocsiajtók, az útszéli kaucsukfáknak és olajpálmáknak támasztott motorkerékpárok és mopedek – mindaz, ami az imént még mindkét menetirányban porzászlókat húzott maga után, most állt és várt. A sofőrök és utasaik sajátosan nyugodt, szinte áhítatba merült tömeggé gyűltek össze, amelyből csak egy kisgyermek kiáltozását lehetett hallani.

Előző nap a szakadó eső miatt felhagytam kísérletemmel, hogy megmásszam Jáva legmagasabb hegyét, a Mahamerut, e közel háromezer-hétszáz méteres sztratovulkánt, és a lumajangi körzet partszakaszához tartottam, hogy ott várjam meg a kiszámíthatóbb időjárás előrejelzett időszakát, most viszont én sem tehettem mást, mint hogy kölcsönmotoromat leállítsam egy jackfruittal megrakott furgon árnyékába, és csatlakozzam a tömeghez.

Nyolcvanan vagy kilencvenen lehettek, akik egy baleset helye körül tolongtak. A bámészkodóktól, segítőktől vagy tanúktól szabályos körbe zárt színhelyen egy férfi feküdt nyitott szemmel, aki egy fejsebből és mindkét kezén vérzett. Két segítő mellette ült, és mindannyiszor szelíden földre nyomta, ha fájdalmas nyögéssel fel akart ülni. Ne mozogjon! Nem volt szabad mozognia, és mozgatni sem lehetett: a gerince, tolmácsolta nekem egy égési vagy műtéti hegekkel elcsúfított arcú férfi egy telefontársaság egyenruhájában, aki dzsippel tartott a Tengger-hegységbe, a gerince sérült meg, talán el is tört, de már úton van a segítség.

A sérült előtt egy mindössze ágyékkendőbe öltözött férfi, egy ültetvénymunkás állt, aki éppen halszálkákra emlékeztető barázdákat metszett az útszéli kaucsukfák kérgébe, és csajkákat kötözött a törzsekre a gumitej felfogásához, és így tanújává vált a balesetnek. Egy bömbölő, talán egyéves, fehér ruhás kislányt ringatott a karján, és mint egy babának, föl-le mozgatta a gyermek lábait és kezeit, mintha minden egyes ízület működőképességét és sértetlenségét ellenőrizni akarná, és szemléltetni akarná őket a mozgásképtelen sebesültnek, aki nem vette le szemét a gyermekről.

A színtér közepén, ám csak kevés figyelemre méltatva feküdt a balesetes jármű, egy moped, amelynek a csomagtartójára egy nagy, körülbelül egy méter hosszú, fekete-sárga pöttyös hüllő volt kötéllel és dróttal felkötözve – egy vérző varánusz. A hüllő fején és izmos lábain lévő sebek azonban feltehetőleg nemcsak a balesetből eredtek, hanem a drótgúzstól, főleg pedig a kötözést megelőző vadászattól is. Egyedül a szeme mozgásán lehetett látni, hogy él. Fekete nyelve oldalt lógott ki nyitott pofájából, amelyből vér csöpögött. Az állatot nyilván a szokásos módszerrel ejtették el – horogra fűzött békacsalétekkel, úgy, hogy a horog szétszaggatta a fogózsinórt rángató zsákmány ajkait és torkát –, és levágásra szánták. A gyík bőre és húsa egyaránt értékes volt.

A varánuszvadász hordókendővel a hátára kötözött lányával – a tanú karjában bömbölő kisgyerekkel – tartott a piacra, amikor egy száraz ág, egy kígyó vagy csak egy kátyú?, a tömegben erről különböző nézetek voltak, kitérő manőverre kényszerítette, amelynek során felborult. Kígyó, mondta az ültetvénymunkás, csakis az a kígyó lehetett, egy vörös pálmavipera. Hogy ő agyon akarta ütni egy bottal, de az bemenekült a fűbe, aztán meg nyilván ki az útra, a felborult ember útjába, ártó szellem volt, démon.

Bármilyen távol egymástól, Kelet-Jáva bármelyik sűrűn lakott vidékén vagy bármelyik járhatatlan vadonban élt is addig a napig a varánusz és a vadász – talán csakugyan egy démon hatalmára volt szükség ahhoz, hogy kettejüket abba a már-már rokonian közeli viszonyba kényszerítse, amelynek most foglyai voltak. Mert akkor is, ha a varánusz számára csak haladék volt a baleset, pihenő a levágásához vivő úton, sérülései, gúzsba kötöttsége és mozdulatlansága hirtelen különös kapcsolatot teremtettek közte és vérző vadásza között, aki most ugyanúgy kiszolgáltatott és mozgásszabadságától megfosztott volt, mint ő. Ám amíg a vadász, habár erőtlenül és fájdalomnyögések között, még fel akart kelni, járni akart, talán menekülni is, a varánusz látszólag beletörődött bármilyen menekülési kísérlet kilátástalanságába, és mozdulatlanul egyedül a síró gyermeket tartotta szemmel, az egyetlen valamit, ami a látóterében feltűnően mozgott, mert mozgatták. A vadász is mindegyre a lányára szögezte a tekintetét, miközben próbáltak kötést rakni a fejére.

Az ő szeme, a nézők szemei, a varánusz szeme – minden tekintet a sértetlen kislányra irányult, amikor az ültetvénymunkás hirtelen magasan a feje fölé emelte – és leejtette, és mindjárt el is kapta, és így egy szívverés idejére repülni engedte. Ettől az eséstől és elkapástól a kislány azon nyomban abbahagyta a sírást – sőt, amikor az ültetvénymunkás még egyszer és még egyszer megismételte a játékot, kacagni kezdett, és a rá irányuló tekintetek metszéspontjában egyszer csak valóban lebegni látszott – gyermeki istenség, az összegyűlt tömegnek elérhetetlen sértetlenség, sebezhetetlenség, mi több, halhatatlanság jelképe.

És hirtelen más karok is kinyúltak a vadász lányáért, tartani akarták, és ringatni, mintha ezáltal mindenkire, aki megérinti, átszállhatna valamennyi a súlytalanságából és az erejéből – így most már a kislány karról karra körözött a szerencsétlenség színterén, fel-felkacagott, már nem sírt. A színjáték vidámsága miatt pedig csak kevesen vehették észre az egybegyűltek közül, hogy lassan, mintegy halálosan kimerülve a vadász is kinyújtotta egyik karját a gyermek felé, mialatt a megkötözött hüllő, amelynek pofájából most már nem csöpögött vér, lecsukta a szemét.

Megérkezés

Láttam három suttogó szerzetest egy négyezer méterrel a tengerszint felett és messze egy hegyi tó behavazott partja fölött fekvő nyugat-himalájai barlangban. A viharos szél a barlang nyitott bejáratán hosszú hónyelvet fújt be a tűzhöz, amelynél szorosan egymás mellett ültek a szerzetesek, és a suttogott imaformulák ritmusára ringatták felsőtestüket. Ha egy mantra ismétléseinek litániájában végre levegőt vettek, hallani lehetett, ahogy vacog a foguk a hidegtől. Arcuk és kezük fekete volt a koromtól, vállig érő hajuk csapzott és a koromtól merev, csuhájuk vörös színe pedig már-már fölismerhetetlen a feketés réteg alatt. Még húszévesek sem voltak, talán annál is jóval fiatalabbak, a korom miatt csak találgatni lehetett a korukat. A barlang olyan nagy volt, hogy még az égő ágak pattogása is kongva verődött vissza a sziklafalakról. Ekkora termet nem lehet ennyi tűzzel bemelegíteni.

A Phoksundo-tó és Ringmo, a partján fekvő falu, melynek házai a barlang bejáratából már csak elszórt árnyak gyülekezeteként sötétlettek a mélyben, egy kimerítő út célját képezték, amelyet egy barátommal együtt tettem meg azon a téli napon, mélyen behavazott vagy a szél nyomása alatt eljegesedett meredélyeken mászva fel a fagydermeteg magasvölgybe. Azokban a hetekben a Nepál és Tibet közötti határvidéket jártuk végig az ottani hegységben már jóval a buddhizmus előtt uralkodó ősrégi bön vallás kolostorait és remetelakjait keresve, és napok óta a dolpók törzsi fejedelemségének kunyhóiban és barlangjaiban találtunk oltalmat a hó elől. A környező völgyekből újra meg újra lavinák dörgése hallatszott.

Az előző éjszakát félnomádok táborában töltöttük, akik kormos kőkalyibákban várták, hogy a tavasz szabaddá tegye a hágókat, lehetőséget adva, hogy jakjaikkal továbbvonuljanak Tibet nagy sóstavaihoz és legelőihez. Már csak egynapi járásra előttünk, mondták nekünk abban a táborban, valahol a hófelhőkben fekszik a Phoksundo-tó, a partján pedig egy falu meg egy kolostor is. Lakják-e, vagy elhagyatott, mint a legtöbb magashegyi település ebben az évszakban – ezt vendéglátóink nem tudták. Amikor délelőtt, messze a kergetőző felhők fölött, lebegő jéghegyhez hasonlatosan előtűnt egy napsütötte gleccser, elhagytuk a tábort, és nekivágtunk utunknak.

Útvonalunk hómélyében minden ösvény láthatatlan volt. Súlyos hátizsákjainkkal sokszor térdig, néha egészen derékig süppedtünk a hóba. De ezen az úton is érvényes volt a megállapodásunk, hogy ki-ki ereje szerint kaptasson és caplasson, amíg valamilyen akadály nem követel közös erőfeszítést, vagy nem kell az eljegesedett sziklaszakaszokon biztosítanunk egymás kötelét. Így hamarosan mindketten magunkban kaptattunk és caplattunk. A barátom egy óra múlva látótávolságon kívül volt, néha mint egyre kisebb alak bukkant fel messze fönt a meredélyeken, végül eltűnt a felhőkben.

Ha megálltam, hogy kifújjam magam, láttam elmosódó nyomunk szerpentinjeit, amint mögöttem belevesztek a kékes mélységbe. Fejem fölött és lábamnál egy felszakadozó viharfront foszlányai sodródtak a széllel.

Barátom nyoma egyre meredekebben vitt felfelé egy sziklafal lábánál, amelyet befagyott vízesések üvegfátylai függönyöztek el, míg végül egy szelídebb, selyemfenyőkkel benőtt magasvölgy bejáratához ért, amelyet gátfalakhoz hasonlatosan fogtak közre az égbe nyúló hegygerincek.

Milyen csöndesen és ígéretesen, és még mindig távolian bukkant fel órák múlva célunk, a Phoksundo-tó a völgy végén: egy sötétzöld tükör, amely már az esti égre vetette vissza a behavazott hegyvonulatok képét, és csak a partján álló vérvörös házak csoportját őrizte meg: imazászlókkal díszített pagodatetőket, amelyek fölött még könnyebb, még szebb zászlók lobogtak – füst! Phoksundo falvát és kolostorát lakták! Valamennyi tóparti ház fölött láttam ilyen füstlobogókat.

Aztán még majdnem egy óráig tartott, míg végre elértem a part menti dombokig. Ám az első házak, melyekhez odaértem, halottak házai voltak – ereklyetartók, csortenek, amelyek csak elégetett szentek és szerzetesek hamvait, a lélekvándorlás porát őrizték. Az ereklyetartók között leltem rá barátomra is, amint egy ilyen halottlak megmérésével és lerajzolásával foglalatoskodott. Megkönnyebbült, hogy végre viszontlát. Még egy óra, és a keresésemre indult volna. Ez az éjszaka, tette hozzá, tisztább és hidegebb lesz, mint az előző.

A csortenek kúpos tetőiről sátorkötelekhez hasonlóan zászlócskák hosszú girlandjait feszítették a jégbe, s az imákkal és mantrákkal, minden világok céljának és végének neveivel teleírt lobogócskák százai keményre fagyva csapkodtak a szélben. Azok a füstzászlók pedig a falu lapostetői fölött: hóból voltak, szállingózó, kristályfinom hóból, ez eregetett füstnek tűnő fátyolokat a tetőkről. A házak hidegek voltak, és be voltak zárva. Sehol egy ember. Sehol egy menedék. A falu üresen állt.

Az ajtók közül, melyeket megpróbáltunk kinyitni, csak egyetlenegy nem volt bezárva. Ablaktalan szobába nyílt, amelyben magasságával hirdetőoszlopra emlékeztető imamalom állt mozdulatlanul – nyilván az örökkévalóságig kellett volna forgatniuk a zarándokoknak és szerzeteseknek.

Már elhatároztuk, hogy ennek a szobának a döngölt agyagpadlóján töltjük az éjszakát, és nekiláttunk, hogy egy hóterhe alatt kettéhasadt selyemfenyőről ágakat törjünk a főzőtűzhöz, amikor egy sziklafalon magasan a tópart fölött észrevettük a barlang bejáratát. A távcső ezúttal azt mutatta, hogy ami abból a fekete torokból odafenn szállingózik, az nem pusztán jégkristályfátyolok sora, hanem csakugyan füst.

A felhágás hosszú órái után olyan fáradt voltam, hogy barátomnak úgy kellett rábeszélnie: adjuk fel éjjeli hálóhelyünket az imamalom mellett, és hágjunk fel még ezen a semmilyen nyomot nem viselő meredélyen is.

A napból már csak vöröslő visszfénye látszott a legmagasabb hegygerincek fölött, amikor a meredély felénél közel voltam ahhoz, hogy verejtéknyirkos öltözékemben lerogyjak a hóba hátizsákom nyomasztó súlya alatt, maradjak, ahol vagyok, és így várjak barátom visszatérésére: újabb és újabb, a tóparti faluból nem látható sziklafokok zárták el az utat, és késztettek kerülőkre…, aztán meg egy hósodrástól elrejtett jégmezőn még csákánnyal és mászóvassal is csak üggyel-bajjal lehetett átjutni… Akár egy csúcs a minden erőt felemésztő felhágás vége felé, most az a barlangbejárat is az elérhetetlenségbe látszott visszahátrálni.

Furcsa volt jóval fölöttem egyszer csak mégis meglátni a barátomat a barlang kapuja előtt. Milyen kicsinek tűnt az előtt az ásító, fekete pofa előtt! Integetett nekem, de hogy mit kiabált, azt nem tudtam kivenni a széllökések miatt. Amikor még egy erőfeszítés után, amelytől lüktetett a fejemben a vér, végre elértem a barlangig, ő már a szerzetesekkel ült a tűznél, és próbált kérdéseket feltenni nekik tibeti és nepáli nyelvtudásának morzsáival.

Ők hárman mióta vannak már itt? Más szerzetesek vagy zarándokok is vannak idefenn? És járható az út a még magasabban fekvő kolostorokhoz, Shey Gompához és Tsakanghoz? Vannak emberek, akik ott telelnek át?

Nem lehetett rájönni, hogy a szerzetesek értik-e a hozzájuk intézett kérdéseket. Nem szakították meg imájukat, és akkor sem hagyták abba a suttogást, amikor az egyikük felkelt, sós jakvajas teával kínált bennünket, szárított gyökerekkel és tsampával, pirított, durva árpaliszttel, amit – suttogva – vajjal és teával szürkés tésztává gyúrt.

Amíg mi ettünk-ittunk, a szerzetesek látható csodálattal tapogatták végig pehelykabátunkat, hókamáslinkat, kesztyűnket, méregették csákányaink, mászóvasaink és hátizsákjaink súlyát, mantráikat azonban egyetlen megszakítás nélkül imádkozták fogvacogva tovább.

Végre megszabadulván hátizsákom terhétől és a feljutás kínjaitól, ültem barátom mellett a lassan leégő tűznél. Túl kimerülten ahhoz, hogy verejtéknyirkos öltözékemet szárazra váltsam, hálózsákomat a vállamra terítettem takarónak, és melegedtem a parázs fényénél.

Barátom rég felhagyott a próbálkozással, hogy kérdéseket intézzen az imádkozókhoz, és szótlanul ült mellettem, bámulta a tüzet, mint én, és hallgatta suttogásukat. Közben a barlangkapu befoglalta téli ég kezdett kihunyni. A behavazott hegyláncok, amelyek itt hatezer méterrel és magasabbra emelkedtek a végtelenül távoli tenger tükre fölé, fekete falakká alakultak át, amelyek fölött pislákolni kezdett az első csillag.

Csillag? Egy repülőgép helyzetlámpája volt, amely hangtalanul siklott át az éjszakába. Igyekeztem elképzelni, hogy a fénytelen hegyláncok között merre gyúlhat fel éjjeli fekhelyünk jelzése, a szerzetesek barlangjából kiszüremlő tűzfény. Egy sötét messzeségben a mi fényünk is úgy izzhatott, mint az a csillag.

Leégett a tűz. A szerzetesekből már csak árnyak látszottak, a parázsból fehér hamu. Olyan biztonságban éreztem magamat, mint azokban az eltűnt időkben, amikor estéről estére ágyba vittek, és az ajtórésen át, amely a sötéttől való félelmem miatt maradt nyitva, egy fénycsíkot láttam, és hallottam az emberek suttogó hangját, akik vigyáztak rám. Amikor a hófehér hamuból egy szikra szökött fel a hideg barlanghomályba, és röptében kihunyt, elaludtam. Megérkeztem.

Tartalom

A legtávolabbi föld

Területvédő ének

Herzfeld

Csillagszüretelők

Égi híd

Halál Sevillában

Kísértetek

Egy város kialvása

A vadon szélén

Röpkísérletek

A páva

A merénylet

Légitámadás

Vad strand

Férfi a folyónál

Héroszok parancsolója

Kálváriaút

Messziről jött látogatók

Áthelyezés

Rossz fogás

A mélyben

A vadon királynője

Az átadás

Búcsú

A világűrben

Elütés az Északi-sarkról

Hazatérés

Áramlat

Az angyalok munkája

Oszloperdőben

A sötétség szépsége

Zuhanás az éjszakából

A zongorista

A szerencse és a Csendes-óceán

A Paradicsom szabályai

A megmenekülés árnyéka

A múmia

Parlamentlátogatók

Meztelen férfi árnyékban

Cápa a sivatagban

Vér

Fényív

Második születésnap

A jégisten

A prédikátor

Egy fényképész

Pacífico, Atlántico

Love in vain

Fehérvasárnap

A horgászlány

Fenyegetés

Gyanúba fogva

A kínai váza

Kalligráfusok

Zarándokok

Megszomorítottak vigasza

A tenor

A nap nélküli ember

Lassított felvétel

A varánuszvadász

Viharkár

Világpusztulás

A pásztorkutya

A madárember árnyékában

Vadászjelenetek

Az írnok

Törvényszegés

Csendes éj

Lányka téli zivatarban

Megérkezés

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Korrektor Tóth Ramóna Mirtill
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 526 5

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL