DEAN
KOONTZ

NAGY,
SÖTÉT
ÉGBOLT

részlet

Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Dean Koontz: The Big Dark Sky

Copyright © 2023 by the Koontz Living Trust

All rights reserved.

Borítóterv © Damon Freeman

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2024

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6606 78 5

Ahol a szeretet uralkodik, ott nincs hatalomvágy,

és ahol a hatalomé az elsőbbség,

ott nyoma sincs a szeretetnek.

Carl Gustav Jung

1. RÉSZ
RUSTLING WILLOWS

A nyilvánvaló ok nélküli rendkívüli egybeeséseket szinkronicitásnak hívjuk.

De talán jobban tennénk, ha az élet velejáróinak neveznénk őket.

Ganesh Patel

1.

Huszonnégy évvel korábban

Minden életben előfordulnak furcsa egybeesések, olyan események, amiket megmagyarázhatatlannak tartunk, sőt még természetfelettinek is nevezhető pillanatok. Ezen az éjszakán, Montana kihalt magányában az ég holdtalan volt, a sötétség az ablakokhoz nyomta vak arcát, a szobában csak a televízió világított, és egy fiatal lány gyászolta a halottait.

A kilencéves Joanna Chase – a családtagjainak és ismerőseinek csak Jojo – boldog gyerek volt, aki egészen tizenkét nappal azelőttig nem is ismerte a veszteség fogalmát. Akkor halt meg az édesanyja, Emelia, ők ketten többek voltak, mint szülő és gyerek. Emelia tanította meg Jojót olvasni és álmodni; számos életet leéltek könyvekben, miközben a képzelőerejük úgy fonódott össze, mint két inda. Jojo életvidámsága lelkesítőleg hatott Emeliára, aki természeténél fogva visszafogottabban viselkedett másokkal, mint a lánya.

Jojo egyedül, pizsamában gubbasztott a karosszékben a nappalijukban hajnali kettőkor, egy színes Pendleton takaró alá bújva, és a családi videófelvételeiket nézte a televízióban, ahogyan már hét napja tette az éjfél utáni órákban. Azért volt szüksége a múlt felidézésére, mert rendszeresen arra riadt a rémálmaiból, hogy anyja gyönyörű arca és szíve után vágyakozik.

A könnyei megindultak, elapadtak, majd ismét megindultak. A Chase család videóival töltött első öt éjszaka a kislány könnyei keserűek voltak, az elkeseredése olthatatlan. De ezúttal – ahogy előző éjjel is – már akadtak olyan pillanatok, amikor elmosolyodott, és a könnyei édessé váltak, amikor az anyja valami olyat mondott vagy tett, ami egy korábbi, feledhetetlen pillanatra emlékeztette.

Ami azt illeti, kifejezetten ezért kezdte nézni ezeket a felvételeket. Abban reménykedett, hogy az általuk kiváltott fájdalom eloltja a bánatát, egyfajta vakcinaként szolgál majd a végeérhetetlen kínok ellen. Még azt is lehetségesnek találta, hogy végül teljesen érzéketlenné válik a könnyekre, és onnantól majd mindig mosolyogni fog, amikor az anyjára gondol. Azt nem bírta volna elviselni, ha élete hátralévő részében végig ennek a gyásznak a súlyos terhe nyomja.

A mosolyfakasztó pillanatok között akadt egy olyan jelenet is, amit pár hónappal korábban rögzítettek. Jojo tartotta a kamerát, és úgy interjúvolta meg az anyját, aki a hintaszékben ült a tornácon, és könyvet olvasott.

– Miért olvasol olyan sokat? – kérdezte Jojo.

– Egyrészt azért, hogy éles maradjon az eszem.

– Neked nagyon éles az eszed?

– Mint a borotva.

– És mi a másik oka?

– Azért olvasok, mert szórakoztat.

– És mi a harmadik oka?

Jojo anyja ekkor végre felnézett a könyvéből, elmosolyodott, és azt felelte:

– Azért olvasok, hogy ne legyek szomorú.

– Te soha nem vagy szomorú. Szomorú vagy? Miért vagy szomorú?

– Néha elszomorodom a gondolatra, hogy egyszer majd felnősz, férjhez mész, és elköltözöl a tanyáról, és onnantól fogva az én Jojóm nélkül kell majd élnem.

– Hát, az soha nem fog megtörténni. Semmi szükségem a hülye fiúkra, amikor itt vannak nekem a lovak.

– Az is lehet, hogy találsz egy olyan fiút, aki szintén lovagol.

– Mint apa.

– Igen.

A kamera háromnegyed részben megkerülte a széket, és az anyuka feje is vele fordult, miközben Jojo azzal folytatta:

– Ha elmennék valami hülye fiúval, akkor mi hiányozna neked belőlem a legjobban?

– Az, ahogy nem hagysz békén, amikor olvasni próbálok.

– Jaj, de vicces. Ha végtelenül rossz gyerek lennék, akkor most kinyújtanám rád a nyelvem.

– Csak az én Jojóm képes azt hinni, hogy ez a végtelen rosszaság.

Az anyuka ezzel lerakta a könyvét egy asztalra, és előrehajolt a hintaszékben.

– Add ide azt a kamerát. Én is kérdeznék tőled valamit.

Jojo átadta neki a kamerát, és utána az ő arca töltötte be a teljes képet, miközben az anyja azt kérdezte:

– Megígérsz nekem valamit?

– Mit ígérjek meg?

– Hogy soha nem fogsz megváltozni.

– Miért változnék meg?

– Az emberek meg szoktak.

– Te megváltoztál, amikor felnőttél?

– Nagyon. Amikor kislány voltam, mindig is kutyát szerettem volna. Amikor felnőttem, egy lánygyereket akartam a legjobban.

– A kutyák is jók, de a lánygyerekek még jobbak – nyugtázta Jojo.

– Lehetséges. Bár a kutyák nem ezt mondanák, és a kutyák nem hazudnak.

– Na! Meg vagyok sértődve. Lehet, hogy a saját anyám a világ legrosszabb gyereke?

Az anyukája erre csak kacsintott.

Az elanyátlanodott Jojo a Pendleton takaróba burkolózva mosolygott a könnyein át, miközben visszatekerte a videót, hogy újra megnézze a felvételt. Amikor harmadszor is meg akarta nézni, minden úgy történt, mint korábban, egészen addig, amíg az anyja, kezében a kamerával, meg nem kérdezte, hogy megígérne-e neki valamit, ő meg vissza nem kérdezett, hogy mit.

A kép ekkor kimerevedett, Jojo arcát mutatta premier plánban.

Annak ellenére, hogy a látvány nem változott, a hang tovább szólt, de már nem a korábbi szöveg hallatszott. Egyértelműen az anya beszélt.

– Hamarosan elmész innen, Jojo, és máshol fogsz felnőni. De lehet, hogy sok év múlva megkereslek, és megkérlek arra, hogy gyere haza.

Jojo döbbenten felegyenesedett a karosszékben. A takaró is lecsúszott a válláról.

Az anyja folytatta.

– Előtted borzalmasan magányos voltam, és nem sok reményt éreztem. Nagyon sokáig teljesen reménytelennek tűnt minden.

Jojo felállt, a takaró a bokája köré hullott.

– Anyu?

– Egy szép napon talán majd készen állok rá, hogy megtegyem, amire születtem – mondta az anyja. – És akkor szükségem lesz rád.

Jojo irányíthatatlanul remegett. Az anyja meghalt, eltűnt, most mégis jelen volt valahogy. És tudta, hogy az anyja soha nem bántaná őt. Egyáltalán nem tűntek fenyegetőnek a szavai, a kislány mégis éppen annyira félt, amennyire csodálkozott. Furcsán lelkesítő felindultság kerítette hatalmába.

A lefagyott videó újra elindult.

– Mit ígérjek meg? – kérdezte a tévében lévő Jojo.

– Hogy soha nem fogsz megváltozni – válaszolta az anyja, és a felvétel ugyanúgy folytatódott, mint az első két alkalommal.

A kislány visszatekerte, és újra elindította ezt a részt; csak nézte, és várt. De arra a kísérteties kiegészítésre, ami a harmadik lejátszás közben jelent meg, arra a másviláginak tűnő üzenetre a negyediknél nem került sor. És az ötödiknél és hatodiknál sem.

Jojo pontosan tudta, hogy valóban megtörtént, amire emlékezett. Nem csak képzelődött az alváshiány vagy
a gyász miatt. De senkinek nem állt szándékában elmondani; azt szinte szentségtörésnek érezte volna.

Hamarosan elmész innen, Jojo, és máshol fogsz felnőni.

A kislányt négy nappal később Santa Fébe vitték, hogy Katherine nevű nagynénjénél, az anyja testvérénél éljen tovább.

De lehet, hogy sok év múlva megkereslek, és megkérlek arra, hogy gyere haza.

Az évek csak teltek, és annak a holdtalan éjszakának élénk színekben pompázó emléke óhatatlanul megfakult. Jojo nem felejtette el teljesen, mi történt, de végül arra jutott, hogy talán nem is az volt, aminek akkor látszott, hogy talán csak a végtelen szomorúsága miatt szülte azt a jelenetet a fantáziája. Mindig is elég élénk volt a képzelőereje.

Egy szép napon talán majd készen állok rá, hogy megtegyem, amire születtem. És akkor szükségem lesz rád.

Ennek semmi értelme nem volt. Az anyja kétszer született meg, egyszer az elevenek világában, egyszer pedig a halottakéban, ahonnan nincs visszatérés, és ahová nem lenne oka maga mellé szólítani a lányát.

Úgyhogy az évek csak teltek és múltak…

2.

Joanna Chase később már tudta, hogy az őrület egy hétfő estén kezdődött, július tizenharmadik napján.

Miközben vacsorát készített – pálmarügysalátát és vajban forgatott tésztát fenyőmaggal és borsóval –, mintha a saját autója motorját hallotta volna beindulni nagy hangon.

Mivel egy békés város biztonságos negyedében lakott, továbbá magabiztos felnőtt ember volt, aki nem hajlott a paranoiára, és mivel a lakásriasztóját beállította otthoni üzemmódra, nem aggódott amiatt, hogy valaki bejuthatott a garázsba, hogy ellopja a kocsiját. Egyébként is, mindkét elektromoszár-nyitó ott lógott a mosókonyhája falán, és azok nélkül nem lehetett kinyitni a járművet.

Ezért inkább értetlenül sétált végig a mosókonyhán, semmint aggodalmasan – félni egyáltalán nem félt –, majd nyitott be a garázsba. Fekete Lincoln Continentalja üresben járt, országúti fényszórója égett, és megvilágította a raktárszekrényeket. De a belső tere üres volt.

A szedán mögött ott állt a városi terepjárója, egy fehér Lincoln Aviator, ami nem is lehetett volna némább és üresebb.

Joanna korábban Lexusszal járt, de annak mindig vacakolt az elektronikája. A Lincolnjai kifogástalan járművek voltak, soha nem okoztak neki gondot – egészen mostanáig.

– Mi a fene? – kérdezte hangosan.

Megkerülte a Continentalt, és beült a volán mögé. A navigációs rendszer térképe már betöltődött. A kijelzőn egy narancssárga négyzet és a Start szó várakozott, mintha korábban megadott volna valaki egy címet.

Bár Joanna nem nyomott meg semmit, az autó kellemes női hangja azt tanácsolta neki, hogy tartsa be az összes közlekedési szabályt, és kövesse a hangutasításokat, amíg el nem éri az úti célját.

– Az én úti célom a vacsorám, kedvesem, és ahhoz gyalog is eljutok – válaszolta neki Joanna, majd megnyomta az autó be- és kikapcsoló gombját.

A motor elnémult, és a kijelző is elsötétült, miután a gépjármű elbúcsúzott az előre beprogramozott záróvideójával és hangüzenetével.

Joanna kiszállt a kocsiból, és a ház belsejébe vezető ajtóhoz sétált. Ott végignézte, ahogy az autó összes lámpája elsötétül. Utána még nagyjából egy percig várakozott, attól tartva, hogy talán a Continental is elkapta a Lexus-vírust, és csúfot űz belőle azzal, hogy ismét beindul.

De amikor a szedán néma és sötét maradt, visszatért a konyhába, ahol felnyitott egy jobbfajta cabernet-t. Nem akart minden este borozni, de a gondolattól, hogy talán megint kifogott egy négy keréken guruló romhalmazt, szükségét érezte egy-két pohárnak. Vagy akár háromnak.

Evés közben Rubinsteint hallgatta, aki Mozartot játszott, és a Kolimai történeteket olvasta Varlam Salamovtól. Az író tizenhét hosszú évig éhezett egy szovjet haláltáborban, Szibéria mélyén, és bár 1951-ben szabadon bocsátották, még harminc évig élt a kommunizmus igája alatt. A zene jobb kedvre derítette Joannát, a történetek pedig hálát ébresztettek benne az előtte lévő ételért.

Legtöbbször amúgy is jól aludt, de a bornak köszönhetően most még mélyebb álomba merült, mint szokott. Amikor lefeküdt, nem ment a tévé, de amikor hajnali kettőkor felpattant a szeme, egy inaktív, néma csatorna szürke fénye töltötte be a szobát. Joanna vacakolt egy kicsit a távirányítóval, majd kikapcsolta a készüléket. Félálomban még azt sem tudta megállapítani, hogy az a távoli motorzúgás, amit hall, a valóság része-e, vagy csak valami álom maradványa. Ismét elszunyókált, de végül győzött a kíváncsisága, úgyhogy ledobta magáról a takarót, és kimászott az ágyból.

3.

Az új-mexikói Santa Fében napkeltekor néha pávakékké változott az ég, amitől az ember szíve még akkor is megtelt gyönyörűséggel, ha éppen gyökérkezelésre tartott, vagy, mint Joanna, az autószerelőhöz tervezett ellátogatni. Kedd hajnalban ott állt a háza kicsi, körbefalazott udvarában, és kávét iszogatott, miközben azt figyelte, ahogy az új nap széttárja színes tollazatát a keleti égbolton.

Nyolckor leadta a Continentalt a Lincoln-kereskedésben, és kapott helyette egy cserekocsit. A délelőttje tele volt elintéznivalókkal, de fél tizenkettőre azért hazaért.

Bevitte az ebédjét – egy pulykás szendvicset – a dolgozószobája íróasztalához, amelynél a legújabb regényét írta éppen. A történet középpontjában egy vérforraló bűntény állt, és Joanna szokás szerint azon igyekezett, nehogy dicsőítse, vagy bármilyen szempontból romantizálja a bűnözőket. Véleménye szerint ez a tendencia jelentette az egyik legnagyobb problémát sok modern regény és film esetében. Varlam Salamov történeteiben, amiket olvasott, gyakran megjelentek azok a gengszterek, akik a szovjet Gulag-táborokat üzemeltették, és a szerző olyan nehezteléssel és keserűséggel ábrázolta őket, amelyben benne rejlett az igazság fullánkja. Ezek a novellák segítettek a helyén tartani Joanna igazságérzetét.

Szerda reggel felhívta az autókereskedés szervizvezetője, hogy elmondja neki, miszerint semmilyen hibát nem találtak a Continentaljában. Joanna visszavitte nekik a csereautót, és átvette a sajátját. A navigációs rendszer semmilyen kéretlen iránymutatást nem adott neki a rövid hazaúton.

Az soha nem derült ki, hogy aznap éjjel is beindult-e magától a kocsi a garázsban, mert Joanna, bár ezúttal nem borozott, nagyon mélyen aludt. A furcsa álmai valamikor akkor kezdődtek, amikor a szerda átment csütörtökbe. Lehetséges, hogy egyszer kinyitotta a szemét, és meglátta a tévéképernyő halvány fényét, de az is előfordulhat, hogy ez csak álmában történt meg. Az álma része volt. Igen, Jojo, nyugodj meg, csak álmodtad.

Tartalom

1. rész: Rustling Willows

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

2. rész: Hazatérés

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

3. rész: Kétszemű Jimmy

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

4. rész: Az igazi Jimmy

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

5. rész: Helyreállítás

85.

86.

87.

88.

89.

A szerzőről

DEAN KOONTZ

A FÉKEZHETETLEN QUICKSILVER

Már az is igazi rejtély, hogy kicsoda Quinn Quicksilver – háromnapos volt, amikor magára hagyták Arizonában, a sivatagon keresztül vezető autópályán. Árvaházban nőtt fel, a szüleit nem ismerte. Boldog volt, még ha minden szempontból átlagos életet élt is. Egészen a „furcsa mágnesesség” napjáig. Aznap ingere támadt, hogy autóval kihajtson a semmi közepére, pontosan arra a helyre, ahol talált egy érmét, ami nagyon sokat ér. Gyakorlatilag ez az érme mentette meg az életét, amikor két kormányügynök üldözőbe vette. Quinn azóta menekül az ügynökök és a jó ég tudja, még ki mindenki más elől.

Egyedül semmi esélye nem lenne, a sors vezérelte mellé két társát: Bridget Rainkinget, a szépséget, aki nemcsak előrelátó, hanem lőfegyverekkel is el van eresztve, és Bridget nagyapját, Sparkyt, aki romantikus regényeket ír. Hármukat ugyanaz a megmagyarázhatatlan késztetés hajtja előre. Sarkukban az ellenség, akivel korántsem biztos, hogy fel tudják venni a kesztyűt – még akkor sem, ha Quinn apránként rádöbben: maga is végtelenül ijesztő erőknek van birtokában.

„DŐLJ HÁTRA, ÉS ÉLVEZD. EZ EGY KEMÉNY MENET.”
KIRKUS

„KONKRÉTAN RÁZZA A LÁBÁT AZ EMBER IZGALMÁBAN. TÖKÉLETES DARAB A THRILLER MESTERÉTŐL.”
BOOKLIST

„A FÉKEZHETETLEN QUICKSILVERBEN DEAN KOONTZ VISSZAMEGY A MÚLTBA – ÉRZŐDIK, Ő IS MENNYIRE ÉLVEZI EZT A SZTORIT.”
BOOKREPORTER

DEAN KOONTZ

A MÁSIK EMILY

Emily Carlino tíz éve tűnt el, miután az autója lerobbant egy kaliforniai autópályán. Azt feltételezik, hogy Ronny Lee Jessup, a sorozatgyilkos végzett vele, akinek több áldozata soha nem került elő. David Thorne regényíró azóta sem heverte ki élete szerelmének elvesztését, bűntudat gyötri, hogy nem volt ott mellette a végzetes estén, és nem mentette meg. Mindent elkövet, hogy feldolgozza az eseményeket: még Jessupot is rendszeresen látogatja a börtönben, hátha kiderül, hogyan teltek Emily életének utolsó órái, hogy végre örök nyugalomra helyezhesse őt.

Aztán David megismerkedik Maddison Suttonnal, aki első pillantásra elbűvöli: egyrészt teljesen tisztában van David veszteségével, de amivel leginkább leveszi a lábáról a férfit, az, hogy kiköpött mása Emilynek. Még csókolni is ugyanúgy csókol. David egyre inkább rabja lesz Maddisonnak – és ahogy feltárul a nő rejtélyes múltja, úgy ejti rabul teljesen Davidet a szerelem, hogy aztán elszabaduljon a rettenet…

Vajon Emily támadt fel? Vagy Maddison csak a hasonmása? De milyen játékot játszik? Esetleg ő is áldozata valami megmagyarázhatatlan rejtélynek? David elhatározza, bármivel is jár ennek kiderítése, még az életét is hajlandó kockára tenni ezért „a másik” Emilyért.

„MAGÁVAL RAGADÓ ÉS KIFEJEZETTEN FÉLELMETES KÖNYV […] TÉNYLEG LETEHETETLEN. KOONTZ MESTERI TÖRTÉNETMESÉLŐ MARADT TÖBB MŰFAJON BELÜL IS, AMELYEK KÖZÜL EZ AZ EGYIK LEGJOBB.”
BOOKLIST

„KOONTZ ISMÉT MESTERI TÖRTÉNETMESÉLŐNEK BIZONYULT, AKI ALAPOSAN ISMERI A SZAKMÁJA CSÍNJÁT-BÍNJÁT, ÉS NEM MULASZTOTTA EL TÖKÉLYRE FEJLESZTENI ELEVE FÉLELMETES TEHETSÉGÉT. EZ A KÖNYV NEMCSAK DÖBBENETES THRILLER, HANEM UTAZÁS IS A JELENLEGI TERMÉSZETTUDOMÁNYOS KUTATÁSOK SÖTÉT OLDALÁRA.”
AUTHORLINK

DEAN KOONTZ

EGY MÁSIK HELY

Jeffy Coltrane-t hét éve hagyta el a felesége, Michelle. Azóta próbálja normális mederbe terelni az életüket. Sauvidad Beachben lakik lányával, a tizenegy éves Amityvel. Napjaik egész addig nyugodtak, amíg fel nem bukkan náluk Rémes Ed.

Ed egy különös, veszélyes tárgyat bíz Jeffyre, arra kéri, rejtse el. Azt mondja, ez „a mindennek a kulcsa”. Ed Jeffy lelkére köti, sose használja az eszközt. De miután egy baljós geng meglátogatja őket, Jeffy és Amity véletlenül aktiválják a kulcsot, és valami egészen rendkívüli tapasztalatot élnek át. Az eszköz révén párhuzamos síkok között ugrálhatnak, amelyek ismerősek, mégis bizarrak, egyszerre csodásak és rémisztőek. Jeffynek és Amitynek akaratlanul is eszébe jut: mi van, ha Michelle egyetlen kattintásnyira van tőlük?

De az eszköz mások érdeklődését is felkeltette. Egy sötét szándékok által vezérelt figura gonosz terveit akarja valóra váltani „a mindennek a kulcsa” révén. Ha Amity és Jeffy nem járnak túl az eszén, akkor soha többé senki nem lehet biztonságban.

„KÁPRÁZATOS, AKCIÓDÚS, MÉLY JELLEMRAJZOKKAL TELI KALANDREGÉNY. KOONTZ TOVÁBBRA IS AZ ÉLVONALBAN MARAD LEGÚJABB, BESTSELLERNEK ÍGÉRKEZŐ KÖNYVÉVEL.”
BOOKLIST

„DEAN KOONTZ AZ ILYEN TÍPUSÚ TÖRTÉNETEK MESTERE. KÉPZELŐEREJE EGYSZERŰEN HATÁRTALAN, ÉS MINTHA AZ ÖSSZES KÖNYVÉVEL FELÜLMÚLNÁ ÖNMAGÁT. GONDOLKODÁSRA KÉSZTETI AZ EMBERT, HOGY MILYEN LENNE TÉNYLEG ELUTAZNI MÁS VILÁGOKBA.”
RED CARPET CRASH

„NÉHÁNY SZERZŐ ARRA HASZNÁLJA A SCI-FI MŰFAJÁT, HOGY MÁS VILÁGOK LÉTREHOZÁSÁVAL KRITIZÁLJA KORUNK VILÁGPOLITIKÁJÁT VAGY VALÓS ESEMÉNYEIT. KOONTZNAK MÁS SZÁNDÉKAI VANNAK. ŐT JOBBAN ÉRDEKLI AZ EMBERI TERMÉSZET, AMI UGYANOLYAN MARAD TÉRTŐL ÉS IDŐTŐL FÜGGETLENÜL, ÉS AMIT NEM LEHET IDEOLÓGIÁKKAL MEGVÁLTOZTATNI.”
THE BIG THRILL

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Oswald – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License