Rejtő Jenő

elveszett naplója

életregény

Rejtő Jenő műveinek felhasználásával írta:

Matuscsák Tamás

Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

© Matuscsák Tamás, 2026

„Az élet olyan, mint a füst. Elillan, mielőtt még igazán boldog voltál”.

(Rejtő Jenő: Vanek úr Párizsban)

„A regény alakjait nem a valóságból mintáztam. Ha valaki olvasás közben mégis azt hiszi, hogy egyik vagy másik regényalakban élő személyre ismer, úgy meg kell hogy mondjam, ez csak tévedés lehet, mert legfeljebb azt tartom lehetségesnek, hogy az általam kitalált regényalakra merészel hasonlítani valaki, amiért természetesen a felelősséget nem vállalhatom”.

(Rejtő Jenő: Ezen egy éjszaka)

Édesapám emlékére

Kedves Olvasó!

Irodalmunk legendásan kalandos sorsú szerzőjének hosszú időre eltűnt naplója, amelynek kissé átdolgozott kiadását most a kezében tartja, csupán egy szerencsés véletlennek köszönheti felbukkanását.

A viseltes kötetre egy almirai lomtalanítás során bukkant Professzor Doktor E. Huberton, címzetes egyetemi tanár, a klasszika-filológia nyugalmazott tanszékvezetője, a Hogyan éljünk gazdagon, sikeresen és egészségesen és a Karrier, erő és egészség lélegzésgyakorlatok és svédtorna útján című művek szerzője, aki oktatási és egészségügyi rendszerünk bölcs reformjainak hatására idős korát a Beteg Hajléktalanok Szeretetkórházában tölti (ahol fenti művei utánvéttel megrendelhetőek).

A tanár úr, Vergilius költészete és az Arkhimédész-palimpszeszt nemzetközileg jegyzett szakértője, aki a fenti okok miatt ellátását kénytelen guberálásból kiegészíteni, egyik beszerzőkörútja alkalmával figyelt fel a kopottas kis könyvecskére, amelybe belelapozva azonnal rájött, milyen hatalmas kincsre lelt.

Reméljük, hogy e napló jelen kiadása tág teret nyit a további kutatások előtt, és nagyban hozzájárulhat ahhoz, hogy jobban megismerjük Rejtőt és korát, mivel életútja alapján ő bármely saját könyvének központi regényalakja lehetett volna, a XX. század első fele pedig a valóságban sem volt kevésbé abszurd, mint az ő műveiben.

A Boldogság—szigeteken Péhovárd már hosszú évek óta kötelező irodalom, így minden gyermek és felnőtt kívülről fújja műveit, de élettörténetét források híján mind ez idáig nem sikerült megnyugtató módon feldolgozni. Sajnálatos módon a bejegyzések jó néhány oldala elveszett, mások pedig teljesen olvashatatlanná váltak, ám ezeket Huberton professzor igyekezett a szerzőműveiből vett szavakkal, mondatokkal, gondolatokkal kipótolni, így a naplóból egy kerek élettörténet elevenedik meg számunkra, amelynek olvasásához ezúton kívánok jó szórakozást.

Kelt Almirán, körülbelül 2016. február 29-én.

Ifjabb James Fülig

ügyvezető igazgató

St. Antonio Könyvkiadó

1915

Budapest, 1915. március 29., hétfő

Most elmondom, hogy mitől írom ezt a naplót. Mert nem egyszerű. De úgy illik, hogy először is bemutatkozzam. Nevem Író Kéz, avagy Reich Jenőke, ahogyan a sápadtarcúak hívnak. Hivatalosan a Dob utcai elemi iskola negyedik osztályos tanulója vagyok, mivel azonban a sulinkat szeptemberben hadikórházzá alakították át a most folyó háború miatt, így aztán a Wesselényi utcai iskolaépületbe zsúfoltak be minket.

Azért kaptam ezt a beszélő nevet, mert állandóan firkálok valamit: versikét, viccet, mikor mihez van kedvem. A bátyáim korábban Golyós Tollnak neveztek, amiről csak némi kézitusa árán sikerült lebeszélnem őket. Szerencsére máris én vagyok a legerősebb hármunk közül!

1905-ben születtem, mint egészen kis csecsemő – többek szerint teljesen meztelenül, de erre az apró részletre már nem emlékszem pontosan. Nemsokára elvégzem tehát a negyedik elemit, mert szüleim már egész fiatalon beírattak az iskolába, és mit tehet ez ellen egy védtelen gyermek, mint én?!

Éppen ma ünneplem a tizedik szülinapom, amire szüleimtől más ajándékok – egy ékszerteknős, egy focilabda és néhány könyv mellett – Téged kaptalak, drága Naplóm, szüleim ugyanis pontosan tudják, mennyire szeretek írni. Persze olvasni is, így örültem a könyveknek: Molnár Ferenctől

A Pál utcai fiúk,1 Vernétől a 80 nap alatt a Föld körül és Swifttől a Gulliver utazásai kerültek fel a már amúgy is roskadozó polcomra.

Apuka szerint, akit mi tisztelettudóan Nagy Főnöknek hívunk, állati szép gyerek vagyok: magas és vékony, mint egy zsiráf, és nagyfülű, mint egy elefánt. Persze nem tudom, miért csodálkozik ezen, hiszen ő vett el egy Wolf-lányt, akit mi Anya Farkasnak becézünk a háta mögött,2 így hát természetes, hogy sok állatias tulajdonságom van.

Tavaly óta új cím alatt lakunk, de anélkül, hogy költözködnünk kellett volna. Az történt ugyanis, hogy új házszámokat kaptak a környék épületei, így egyik este még a Szövetség utca 22-ben aludtunk el, de másnap már az Izabella tér 5-ben ébredtünk. Az I. emelet 9-ben lévő Farkas Tanyán lakunk. Igen, az Erzsébetváros kellős közepén, egy valódi farkastanyán – és nem csak a Mama miatt. A ház tulajdonosa ugyanis egy bizonyos Báró Walterskirchen Farkas (akit mi persze sosem látunk, csak a titkára jön el minden hónap ötödikén a lakbért beszedni), így duplán is jogos az ordasok emlegetése szerény hajlékunkkal kapcsolatban. Az alomból még két bátyusom van: Lali (Tiszta Ideg – mert kicsit ideges típus) és Gyulus (az Utolsó Mohikán – mert már harminchatszor olvasta el ezt a könyvet). Velünk él még Paulina nagyi, azaz Nagy Mami is (aki nevével ellentétben nem Nagy Főnök anyukája, hanem Anya Farkasé), valamint Genis Naccsád, a cselédlány. És persze állandóan itt él velünk, vagyis inkább körülöttünk Kicsi Angyal, akinek fotója minden szobában, emléke pedig mindannyiunk szívében díszhelyet foglal el, és aki miatt Anya Farkast sosem látjuk mosolyogni.

Neked, Kicsi Angyal, neked írom ezt a naplót, hogy mindent fel tudjak majd idézni, amikor újra találkozom veled.

Van még rajtuk kívül egy vértestvérem, Gida Egy (Edi), és az ő tökéletes mása, Gida Kettő (Pista). Ők a Buttola-ikrek, akik a felettünk lévő emeleten laknak, a II. emelet 18-ban. Nagy Főnöktől tudom, hogy a buttoló az őzek hívására szolgáló sípszerű vadászeszköz, ezért, na meg hosszú szempillájú, nagy, barna szemeik miatt neveztem el őket Gidáknak. Rengeteget játszom velük, főleg Edivel. Vele nyáron még szabályos vérszerződést is kötöttünk, mint May Károly könyvében Winnetou és Old Shatterhand, de Pistával is jóban vagyok, sőt a jóval idősebb bátyjukkal, Lacival is. Őszinte már felnőtt, és folyton a csellójával van elfoglalva, így őt Mozgó Vonónak hívjuk.

Mindhárom Buttola-gyerek remek muzsikus, ahogy a szülők is, és sokszor együtt játszik otthon az egész család. Sajnos én nem sokat értek a zenéhez, de azért valamit mindig elbohóckodom velük. Legtöbbször fluszpapíron és fésűn kísérem őket, vagy a dohányzóasztalon dobolok – mindannyiuk őszinte bánatára.

A két Gida különben annyira hasonlít egymásra, hogy mindig magukon kell hordjanak valami megkülönböztető jelet, különben a tanárok sem tudják megkülönböztetni őket. Velem ellentétben ők ragyogóan tanulnak is. Nekem a legtöbb tantárgyból éppen csak elégségeseim vannak, csupán magyarból, németből és történelemből sikerül néha jobb jegyeket összegyűjtenem, mert igazán csak az olvasás érdekel. De Nagy Mamitól tudom, hogy a nagy lángelmék, világhírű feltalálók mind-mind szeleburdi gyerekek és rossz tanulók voltak, ami alapján az én jövőm is roppant ígéretesnek tűnik.

Nagy Főnök néha megengedi, hogy bemenjek vele a nyomdába, ahol mostanában tisztviselőként dolgozik: ő szerzi be a nyomtatáshoz használt sokféle papírt. Korábban saját papírkereskedése volt, így remekül ért ehhez, ami abból is látszik, hogy mindig pompás fluszpapírt hoz a koncertjeimhez. A nyomdában láthatom, hogyan lesznek a betűkből szavak, a szavakból mondatok, a mondatokból bekezdések, a bekezdésekből oldalak, az oldalakból pedig könyvek. Sajnos ott mindig elkap a kisördög, aminek hatására egy-két betűt feltétlenül össze kell kevernem a már kirakott szövegekben, mire Nagy Főnök rettenetesen kijön a sodrából, és alaposan eltángál. Ilyesmit egyébként is elég gyakran kell elszenvednem, mivel a legtöbben valamiért nem értékelik kellőképpen a humorérzékemet.

Ma viszont a születésnapom alkalmából mindenki szokatlanul kedves volt velem, és – ahogy minden évben ezen a fontos ünnepen – kivittek az Állatkertbe. Autóbusszal mentünk, ami most a nagy sláger a városban, mivel nincs előtte ló, és igazából senki sem érti, hogy akkor vajon mitől megy. A gyerekeknek ráadásul fizetni sem kell érte. Az Állatkertben – mint mindig – megnéztük Rómeót, a vén, fogatlan berber oroszlánt, de a legjobban az új beszerzés, a teve tetszett. Nagyon vicces volt, amikor Apuka azt mondta erre a lehetetlen formájú állatra, hogy ez a „sivatag hajója”! Mi is különbözhetne jobban egy hajótól, mint ez a csurgó nyálú, állandóan kérődző, borzalmasan vedlő, visszataszító, púpos ocsmányság?!

1915. április 11., vasárnap

Szokás szerint ma is Tamási bácsiéknál voltam., vasárnapi ebéden, ahol mindig parfét adnak desszertnek, ami a földi finomságok netovábbja. Nagyszerű., vasárnapok ezek, mert az unokatestvéremnek, Mukinak (akinek igazi neve Emil) valódi ólomkatonái vannak, amelyekkel azt játsszuk, hogy én felállítom, ő pedig leágyúzza őket. Roppant szórakoztató játék, de főleg neki, így aztán eközben én másfelé is tudok figyelni.

A nővére már nagylány, majdnem tizennégy éves és csodaszép. Ez az ábrándos, halovány Csipke Rózsika (tényleg Rózsa az igazi neve) egész nap a sezlonon fekszik, és névrokonával ellentétben nem alszik, hanem olvas. De olyan elszántan, hogy nem is eszik közben. Biztosan ezért ilyen szép vékony. Ma Dumas-tól A fekete tulipánt forgatta, amit nekem is mielőbb el kellene olvasnom. Szeretem Dumas-t, A három testőrt és a Monte Cristo grófját már olvastam tőle, és nagyon-nagyon tetszettek. Ha a két Gidával nem cowboyok és indiánok lennénk, akkor bizonyára mi lennénk a három muskétás!

Hogy megmutassam Rózsának, milyen nagyfiú vagyok már, a náluk lakó nagybátyjuk, a frontra készülő Karcsi bácsi fakofferéből kivettem a pisztolyait, aztán ezekkel felfegyverkezve Mukival kergettük egymást a szobákban, ami még az ólomkatonáknál is nagyobb mulatság. Muki volt Winnetou és én Old Shatterhand, a Lesújtó Ököl – de csak addig, amíg hazatérő néném apró kis öklei le nem sújtottak mindkettőnkre, mivel a pisztolyok töltve voltak, és így könnyen agyon is lőhettük volna velük egymást.

1915. május 5., szerda

Nem könnyű dolog az ilyen naplóírás, de lassan belejövök, mint úri fiú a pofozkodásba. Ma viszont egy egészen másféle naplóval gyűlt meg a bajom. A latintanárunk egy ősz hajú, hórihorgas, általában ártalmatlan ember, délelőtt azonban annyi körmöst osztott ki nekem, mintha miattam tört volna ki a háború.

Azt eddig is tudtam róla, hogy jobban kedveli Aesopus meséinek hőseit, mint a hús-vér állatokat, ám ennek ellenőrzésére a mai óránk előtt a tanári asztal terítője alá rejtettem a vadonatúj ékszerteknőcömet. Így aztán a Tanár úr sehogy sem értette, hogy miért nem sikerül az osztálynaplót vízszintes helyzetbe fektetnie, ezért felhajtotta a textíliát, majd olyannyira elborzadt a félelmetesnek legkevésbé sem nevezhető hüllő láttán, hogy az osztálynaplóval együtt kihajította szegénykét az ablakon, egészen a túloldali papírkereskedés bejáratáig. Ezt követően pedig engem fenyített bő negyedórán át, testileg.

Sajnos az iskolában sok gyerek is talál ilyen-olyan ürügyet arra, hogy belém kössön, és alaposan ellássa a bajomat. Van, akinek nem tetszik az elálló fülem, és van, aki olyan apróságokon akad fenn, hogy elgáncsolom a folyosón, vagy megeszem az uzsonnára magával hozott parizeres zsemléjét. Már az is előfordult, hogy a nagyfiúk egy közönséges rongylabda miatt vertek agyba-főbe az iskolaudvaron. Hiába próbáltam ugyanis elmagyarázni nekik, hogy Nagy Mami szerint a futball nem valódi úri sport, és jobban tennék, ha a nagyszünetben lovaspólót, golfot vagy legalább krikettet játszanának, de nem hallgatták meg tanácsaimat, sőt miután elvettem haszontalan játékszerüket, fizikai erővel próbálták azt visszaszerezni.

– Nincs ma már jó modor kérem az oktatási intézményekben! – sóhajtozik Paulina nagyanyám olyankor, amikor ezekről a tettlegességekről otthon beszámolok.

Igaz, ő sem az Angol Kisasszonyoknál végzett, és régen elhalt férje (Vili nagypapa, akit én sosem ismerhettem, és most Kicsi Angyalra vigyáz odafenn) csak kubikos volt a földalatti építésénél, nem pedig valamiféle őrgróf vagy iparbáró. De mivel Nagyi állandóan képes magazinokat lapozgat, így – velem ellentétben – ő tökéletesen tisztában van azzal, mi illik úri körökben, és mi nem, és ezt különböző válogatott szidalmak formájában gyakran tudomásomra is hozza.

1915. május 21., péntek

Végül is nem olyan rossz játék a foci. Délután kimentünk a bátyaimmal és a Gidákkal a ligeti Fáskörbe, ahol épp úgy nőtt ki két-két fa, hogy azokat kapufaként lehet használni, így mindenki oda jár rúgni a bőrt.

Eredetileg csak nézőnek készültem, de végül engem is beállítottak játszani, mert valaki nem jött el. Különben is csak nekem van igazi borjúbőr labdám, amit a születésnapomra kaptam Nagy Főnök Chicagóba szakadt nagybátyjától. A csapatban jobb-half lettem, és nagyon élveztem, hogy végre majdnem minden büntetés nélkül felrugdoshatom a nagyobb fiúkat – nem úgy, mint az iskola folyosóján. Lali is jól játszott, de az Utolsó Mohikán egyenesen szenzációs volt: mind az öt gólunkat ő szerezte. Nagyon büszke voltam rá!

1915. június 3., csütörtök

Tudod, Naplóm, Mama a legszeretnivalóbb asszony a Földön, de amikor elfogy a türelme, előtör belőle az Anya Farkas. Ma például becsengetett hozzánk egy nagyon kedves, bajuszos bácsi, aki

vastagkeretes szemüveget és rövid, fehér köpenyt viselt, amelynek zsebei tele voltak fésűkkel, borotvákkal és ollókkal.

– Van szerencsém! – emelte meg a kalapját. – Azazhogy nincs. – kezdte kissé furcsán a mondandóját, majd eldicsekedett vele, hogy ő a sarkon nemrégiben megnyílt fodrászüzlet tulajdonosa, amely a székesfőváros legnagyobb szalonja a maga tizennégy székével, és hozzá jár a Nemzeti és a Magyar Színház majd’ minden művésznője is, berakásra. (Bárcsak tudnám, mi az a berakás! Nagyon izgalmasan hangzik, főleg színésznőkkel kapcsolatban.)

A férfi udvarias hangon érdeklődött Anyukától, hogy van-e esetleg egy nyúlánk, elálló fülű, csontos kis lurkója. Anya Farkas rosszat sejtett, de azért bevallotta, hogy nem is egy, hanem három, a leírásnak megfelelő fiúgyermek boldog édesanyja. Én a szomszéd szobából hallgatództam, de enélkül is kitalálhattam, hogy mit akarhat a mester.

Az történt ugyanis, hogy reggel, iskolába menet szokás szerint nagyon álmos voltam, a hirtelen bekapott kávés vajaskiflitől pedig erősen émelygett a gyomrom, úgyhogy még a táskámhoz kötött tolltartóm minden zörrenése is idegesített.

Ilyen állapotban különösen irigyeltem az utcaseprőket és a kocsisokat, akik fázósan ténferegtek az úton, vagy nyugodtan bóbiskoltak a bakon, mert az ő lelkiismeretüket nem nyomasztotta régen elhalt, vegyesházbeli uralkodóink fumigálása.

Rosszkedvem ellensúlyozására fogtam hát a tintaceruzámat, és a sarki fodrászat frissen üvegezett portál ablakából szakszerűen kikapartam szinte az összes gittet, amit aztán egész nap előírás-szerűen rágtam, ahogy azt A Pál utcai fiúkból megtanultam. Mint utóbb a fodrászmestertől megtudtuk, tettem következtében egy erőteljesebb ajtózáráskor a hatalmas üveglap kizuhant a keretéből a járdára, és majdnem agyonütötte Blaha Lujza művésznő bejárat mellé kikötött törpe rattlerét, amely aztán vitustáncot járt a félelemtől, és egész nap csuklott.

„A nemzet csalogánya” ugyan nem a házunkkal átellenben álló Magyar Színházban játszik, hanem a Nemzetiben, azonban lánya, Sárika3 az itteni igazgató, Beöthy úr felesége, ezért az idős művésznő gyakran sétál errefelé, hogy meglátogassa, sőt mostanában már fodrászhoz is a nálunk panaszt tevő bácsihoz jár.

A Mama jobb lehetőség nem lévén kifizette az ablaktábla árát a bajuszos bácsinak, majd fogta a paradicsombefőzéshez használt hosszú fakanalat, és szerető, gondos, ám alapos mozdulatokkal véresre verte a hátsó felemet.

Ezt általában szegedi papucsa talpával szokta megtenni, de bármi is akadjon a keze ügyébe, gyöngéd anyai szívének köszönhetően a fejemet sosem üti, csak a csontos hátsómat. Nagy szerencse egy ilyen érző lelkű anya!

1915. június 16., szerda

Anya Farkas egyetlen programja azon kívül, hogy hármunkat próbál „nevelni” (ahogyan a papucs és a fakanál rendszeres használatát nevezi), az, hogy a szomszédasszonyokkal, Róza és Lujza nénivel a gangon kibeszélik a Magyar Színház valamennyi művésznőjének toalettjét, majd hosszan taglalják mindazon romantikus kalandokat, amelyekbe ezek a színésznők oly szívesen keverednek.

A nyári meleg miatt nyitva hagyott ablakokon át gyakran végig hallgatom az ilyen „beszélgetéseiket” (ahogy ők a pletykák járványszerű terjesztését nevezik). A színház igazán elég izgalmas helynek tűnik, hiszen délután csodás díszleteket tologatnak ki-be, esténként pedig egy fényes sisakú tűzoltó megjelenik ott, majd gyönyörű színésznők és elegáns színészek tűnnek fel, akik egyik este testőrt, máskor lovagot, orvost vagy éppen főurat játszanak, előadás után pedig rajongók hada várja őket a művészbejárónál.

Főként az utóbbi miatt elhatároztam, hogy én is színházban fogok dolgozni, és mivel anyukáék traccspartija alapján a szép színésznők a rendezőket még a színészeknél, a színikritikusoknál, sőt az ügyeletes tűzoltónál is gyakrabban részesítik „kegyeikben” (bármit is jelentsen ez), így ezt a hivatást fogom választani!

1915. július 13., kedd

A nyár nagy részét idén is Zsiga nagypapáéknál töltöm, aki Hidasbonyhádon mészárosmester. Nagy, okos, barna szemeivel és hatalmas, ősz szakállával éppen úgy néz ki, ahogyan Ábrahám ősapánkat elképzelnénk.

Nagy tekintély a helyi közösségben, az esküvők, hozományügyek, születések, válások és üzleti viták mind-mind az ő hatáskörébe tartoznak. Nagyon büszke Szép Szál unokájára, ahogy engem hív, csak az bántja, hogy nem tudok héberül. Azért néhanap nekem is feketébe kell öltöznöm, és elmenni vele a zsinagógába, ahol a sok szakállas bácsi először számomra érthetetlen dolgokat mormol, de ezt követően jókat lehet velük beszélgetni az élet ügyes-bajos dolgairól. Nagyapámat a többiek kedvező vélekedése még önteltebbé teszi, mert vannak, akik azt mondják, hogy rabbinak kellene mennem, olyan választékosan fogalmazok.

Regina nagyanyám, a Másik Nagyi kétségbeesve próbál felhizlalni, de mindhiába. Idén már tizenöt centit nőttem, és most még jobban hasonlítok egy zsiráfra, mint valaha. Nagyapám azt mondja, hogy sportoljak valamit, amitől megerősödőm, és az étvágyam is javul. Már most is meg tudok enni három sült kacsacombot egy ültő helyemben, így egyáltalán nem biztos, hogy Anya Farkas nagyon örülne otthon, ha tovább javulna az étvágyam, mert valószínűleg kienném a családot a vagyonából.

Másik Nagyi szerint a feketekávé idő előtt aggkori elmegyengeséget okoz, és ezért cikóriából főzi a reggeli italunkat. Engem ugyan ez a kór talán még nem érint igazán, de sok cukorral azért meg tudom inni ezt a borzalmas löttyöt, és igyekszem jó képet vágni a dologhoz. Mialatt reggelente ezt szürcsölöm, Másik Nagyi mindig elővesz egy politúros, régi kazettát, és kirakja belőle a családi fényképgyűjteményét: apám rövidnadrágban, karikával, anyám rakott szoknyában, két hosszú, aranyszőke hajfonattal, meg ilyesmiket mutogat nekem.

Reggeli után aztán belém karol, és sétálni kell vele a város egyetlen igazán előkelő főútján, ahol minden szavára a szembejövő bölcs, szekér elé fogott ökrök bólogatnak, mint akik már kívülről fújják a Nagyi mondókáit. Akárcsak én.

Sajnos Nagyi kötelességének tartja, hogy mindennap elcipeljen engem a főutca túlsó végén lakó nagynénjéhez. Babette anyó csak annyiban különbözik a mesebeli boszorkánytól, hogy ennyire csúf, jellegzetesen boszorkány külsejű öregasszonyt álmában sem látott még mesekönyv-illusztrátor, pedig a mesekönyv-illusztrátorok foglalkozásához hozzátartozik, hogy vacsorára szívós marhahúst esznek, és előre kitervelt lidércnyomásban töltik el az éjszakát, hogy a megálmodott modelleket lerajzolják Andersen és a Grimm-testvérek műveihez.

Ahhoz, hogy egy illusztrátor Babette anyóról álmodjék, legalábbis apró szögeket kellene vacsorára ennie. Akkora görbe, nagy orra van, hogy olyan csak az állatkerti hangyásznál látható, és a kócos, ősz hajszálai szerte állnak kopaszodó fejbőréről, és négy hatalmas bibircsók, valamint néhány szőrcsomó rettentően visszataszítóvá teszik. Sorvadt ínyéből kiálló két szemfoga, ezer ránca, széles, ormótlan termete tökéletesen egészítik ki a rútság és a vénség minden kellékével valószínűtlenül dús mértékben megáldott, vagy talán inkább megátkozott külsejét. Mindezek tetejébe állandóan meg akar csókolni. Brrrr!

Délutánonként a környék intelligenciájával együtt felkeressük a bonyhádi rádiumos sárfürdőt, amit nagyon nem kedvelek, viszont esténként általában Nagyapával és a Plébános Úrral tarokkozom, amit imádok. Majd csak eltelik valahogy ez a nyár is.

1915. szeptember 6., hétfő

Szeptember óta új suliba járok. Az István úti Magyar Királyi Állami Főgimnázium tanulója lettem. Pompás egyenruhánk van, feliratos tányérsapkával, ami nemcsak szép, de hasznos is, mivel vízhatlan anyagból készült. Ma hazaérve el is meséltem Anya Farkasnak, hogy az egyik vásott gyerek vízzel megtöltötte, és a fejemre borította a fejfedőt.

De azt hiszem, hogy a Mamának nem tetszett a szórakoztató kis történetem, mert se szó, se beszéd kivonult a konyhába, majd visszatért kedvenc oktatási segédeszközével, a befőzési fakanállal, és alaposan ellátta a bajomat.

Először nem értettem, hogy az ártatlan mese miért háborította fel ennyire, de elmondta, hogy Katzmann anyuka, akinek a fiára ráborítottam a vízzel telt egyensapkámat, már korábban eljött, és beszámolt neki apró kis csínytevésemről. Csak az bántó egy kicsit a számomra, hogy miért hisz a Mama a bandzsa Katzmann néninek jobban, mint nekem?!

1915. október 3., vasárnap

A háklis Hausmeister kitiltott minket az udvarról, mivel nem bírja tovább a Wirtschaftunkat, ahogyan ő az ártatlan játékainkat hívja. Mint rendesen, a Gidák ellen háborúztunk az udvaron. A bátyáim, Lali és Gyulus – akiket mostanában csak Kossuth Apának és Gróf Úrnak hívok, mivel Másik Nagyitól megtudtam, hogy annak idején Kossuth és Andrássy után kapták a keresztnevüket – kifogytak az ötletekből, így megint nekem, a legkisebbnek kellett valamit gyorsan kitalálnom.

Felszaladtam az emeletre, berohantam a konyhába, és kihúztam azt a rövid bádogcsövet, amely a tűzhelyet a kéménnyel köti össze, majd a gangról az összes kormot a Butolla-fiúkra szórtam. Na már most, kérdem én: tehetek-e arról, hogy a korom nem egyszerűen függőlegesen lefelé esik, hanem szétszóródva lengedezik a szélben? Egyáltalán nem.

És tehetek-e arról, hogy a házmesterné éppen ma tartott nagymosást, és a kékítőben kifőzött ágyneműt pontosan oda teregette fel, ahová a kormot a légáram vitte? Abszolúte nem!

Nyilvánvaló ártatlanságom ellenére a házmester fogta a prakkert, amivel a szőnyegeket szokta kiporolni az udvaron, és úgy megcsapkodta vele a nadrágomat (amelyben sajnálatos módon magam is benne tartózkodtam), hogy három napig nem tudtam iskolába menni, mivelhogy nem voltam képes ülő testhelyzetet felvenni.

A kitiltást viszont nem sajnálom, legfeljebb majd a homokbányába járunk számháborúzni, vagy a Fáskörbe kiszorítósdit játszani. Ujjé! A Ligetben nagyszerű! Ujjé! A Ligetben jó!

1915. december 1., szerda

Még szinte meg sem melegedtem az új iskolában, máris kicsaptak. A dolog úgy kezdődött, hogy az az átkozott Márffy érdeklődött, hogy „Melyik anyaszomorító tett megint rajzszeget a székemre?”. Persze én voltam. Persze nem jelentkeztem. Erre odajött a padomhoz, és a fülemnél fogva felrángatott. Megkérdezte tőlem, hogy én voltam-e, mint mindig?! Igyekeztem a legártatlanabb képpel felelni, hogy fogalmam sincs, ki tette. Erre hazug zsidó fattyúnak nevezett. Eddig nem nagyon érdekelt, hogy mit jelent az ellenőrzőkönyvemben az „izr”. rövidítés a nevem alatt, de nem így szerettem volna megtudni.

Még erősebben rángatta a fülemet, amitől felpattantam, de szerencsétlenségemre úgy lökve meg a padot, hogy a tintásüveg tartalma mind ráömlött az előttem ordibáló tanerőre. Márffy – a fülemet el sem engedve – leráncigált az igazgatóhoz, és azt mondta neki, hogy én szántszándékkal borítottam rá a tintát. Úgy nézett rám ez a két „antiszemita”, ahogy Nagy Főnök valamiért hívja őket, mint valami déltengeri szörnyre.

Azután kánonban kiabálták: „Na zsidó, neked annyi. Nem lesz belőled semmi. Ki vagy rúgva!”. Ott helyben megírták az eltanácsoló levelet is, amelynek a másolatát postán megküldik a szüleimnek. Nem tudom, hogyan valljam be a dolgot otthon, pedig kénytelen leszek.

Nagy kár, hogy kicsaptak, és éppen most, amikor már kifogástalanul be tudom írni az ellenőrzőkönyvembe Apuka kézírásával, amikor néhanapján tanítás helyett az állatkerti majomházban tartja kedvünk huszonegyezni, hogy: „Ezennel igazolom, hogy fiam…”

1915. december 25., szombat

Mi nem tartjuk a karácsonyt, de Buttoláék annál inkább: a fiúk tegnap kaptak egy pingpongasztalt, így ma egész nap azon ütögettünk. Sajnos Edi ebben is sokkal ügyesebb, mint én, akárcsak a zenében és a tanulásban. Viszont én ettem a legtöbb mákos bejglit.

Persze itthon kikaptam, hogy még ünnepkor sem vagyok a családdal, bezzeg Lali órákon át tud sakkozni a Nagy Főnökkel, Gyulus pedig segít Anya Farkasnak a mosogatásban, mert Genis Naccsád hazautazott Bonyhádra. Nem értem. Most akkor tartjuk a karácsonyt vagy nem?!

1916

1916. január 12., szerda

Kedves Naplóm! Az írás nehéz mesterség. Sok műveltséget, fáradságot és tintát igényel – de azért folytatom a bejegyzéseket. Elkezdtem egy új könyvet, Jack Londontól A vadon szavát. Érdekesnek tűnik, aranyásókról és szánhúzó kutyákról szól. Nagy Mami az Esti Újságban talált is nekem egy hosszú cikket a különös íróról, amiből kiderült, hogy tizenötéves korában meghalt a papája, így ő lett a családfenntartó.

Mindenféle munkával próbálkozott már: volt konzervgyári munkás és mosodai kisegítő, osztrigakalóz és aranyásó, meg sok minden más is. De bármit is csinál, első kell, hogy legyen benne: a legvakmerőbb aranyásó, a legjobb ivó, a leghűségesebb barát – na és persze a legkitűnőbb író is.

Bejárta már a fél világot, Japántól Hawaiin át egészen Ausztráliáig, na és persze egész Amerikát. A kalandok mellett érdekli a filozófia, ami osztrigakalózban elég ritka tulajdonság lehet. Azt hiszem, hogy éppen olyan világcsavargó-író-filozófus szeretnék majd lenni, mint amilyen ő!

1916. április 23., vasárnap

A hús és tej után most már a szappant is jegyre adják, ami igen jó dolog, mert így hetente csak egyszer kell fürdenem, az eddigi három helyett. Továbbra is falom a könyveket (főleg Jack Londont), és sokat focizom. Ma a Fáskörben a Vilmos császár úti csapat ellen játszottunk. Én, mint mostanában mindig, jobb-bekk voltam.

A leggólerősebb játékosukat, a balszélsőt egyszer sem hagytam elfutni, így kihúztuk gól nélküli döntetlenre ellenük, ami igen nagy szó. A centerhalfjuk a meccs után oda is jött hozzám, és gratulált nekem:

– Olyan voltál, mint egy német tank, Író Kéz! – mondta a srác, aki hallotta, hogy bátyáim így szólítanak. Ő is bemutatkozott: Nádasi Lacinak hívják.4 Ma dicsértek meg először a focipályán, ami nagyon jólesett. Tudom, hogy nem vagyok ügyes, de hajtok, mint egy zsoké, és kemény vagyok, mint egy szikla. Vagy legalábbis megpróbálok. Elkísértem Lacit egészen hazáig, mivel a Liget közelében, a Thököly úton laknak. Útközben sokat beszélgettünk a könyvekről, és jól összehaverkodtunk.

Ő is szereti Jack Londont, de legszívesebben a Pallas Nagy Lexikonát bújja. Így aztán hiába fiatalabb nálam két teljes évvel, mégis tőle kellett megtudnom, hogy az Író Kéz egy észak-amerikai indián törzs, és valójában irokéznek kell írni a nevüket.

Valaha a Szent Lőrinc-folyótól délre laktak, kukoricával beültetett tisztások közé épített, hosszúházakból álló falvakban, és mezőgazdasággal foglalkoztak, tehát egyáltalán nem úgy éltek, mint ahogy az indiánregények alapján gondolnánk. Kicsit csalódott vagyok emiatt. Viszont lett egy nagyon jó barátom!

1916. június 28., szerda

A Gidákkal és Nádasi Lacival állandóan a Füvészkertbe és a Grundra járunk, ahol újrajátsszuk mindannyiunk kedvenc könyvét, A Pál utcai fiúkat. Általában én játszom Bokát, mert hiába vagyok a legfiatalabb, mégis a legmagasabbra nőttem közülük. Csak öten-hatan játszunk, így mindenkinek több szerepet kell vállalnia. Persze senki sem akar Nemecsek lenni, így azt is én játszom, ezért sok párbeszédnél magamban beszélek.

Az eredeti Grund már nincs meg a Pál utcában, beépítették, ezért a csatát mindig a homokbányában játsszuk le. Genis Naccsád kicsit unja, hogy amikor onnan hazajövünk, az egész lakás úgy néz ki, mint a Szahara: vagy két kiló homokot kell ilyenkor összesöpörnie utánunk, ami a ruhánkból-cipőnkből hullik ki. De legalább egész délután nem vagyunk itthon, ami azért nagy könnyebbség neki.

1916. augusztus 21., hétfő

Ma vizsgát kellett tennem az új sulimban, a Kertész Utcai Községi Polgári Fiúiskolában, hogy elfogadják a csonka elsőévemet. (Eddig azt hittem, hogy a székesfővárosban lakunk, de ezek szerint egy községben, bár a Wesselényi utcában jóval kevesebb ökrös szekeret látni, mint Hidasbonyhádon.)

A nyári szünetben sokat tanultam a Mamával, Nádasi Laci és a Gidák is besegítettek, de a legtöbbet Nagy Főnök egyik barátja tett az ügy érdekében, Kárpáti Béla bácsi, a Vas utcai iskola igazgatója. Ő minden délelőtt két órát foglalkozott velem, és szigorúan kikérdezte azt, amit előző nap megtanultam, na meg elmagyarázta, ha valamit nem értettem, így aztán a vizsga egész könnyedén ment, és gond nélkül felvettek a II/b. osztályba!

1916. szeptember 17., vasárnap

Alig tudok írni, úgy remeg még a kezem. Rettenetes dolog történt. Ma újraindult a focibajnokság, és rögtön a Vilmos császár útiak elleni meccsel kezdtünk. Nádasi Laci, aki Edi mellett most már a legjobb barátom, a kapunk felé húzott.

Kicselezett mindenkit, de amikor már éppen megcélozta a kaput, a nálam is colosabb és ügyetlenebb söprögetőnk úgy rátartott a lábára, hogy eltörte a sípcsontját. (Persze Laci a történelemóráról tudhatta volna már, hogy II. Lajos is belefulladt az utolsó Cselébe.)

Egy lovaskocsin vittük szegény fiút haza, ahol a házmesterükkel közösen cipeltük fel a harmadikra. Megvártam náluk az orvost is, aki visszapattintotta a csontot a helyére. Amióta hallottam azt a borzalmas kattanó hangot és Laci üvöltését, remeg a kezem, mint a nyárfalevél.

A doktor begipszelte Laci lábszárát, én pedig hidegvizes borogatást tettem a lábfejére, mert a mamája annyira meg volt ijedve az egésztől, hogy csak a kezét tördelve állt az ágy mellett, a papájának pedig le kellett mennie az egyik szomszédtól kölcsönkérni, hogy kifizethesse az orvost.

Mindennap el fogok menni Lacihoz, és most én segítek majd neki a tanulásban. Ápolom a „hadirokkantamat”, ahogy mostanában a legtöbben teszik mifelénk.

1916. november 14., kedd

Ma tudtuk meg, hogy néhány napja Nagy Főnök egyik legjobb barátja Petrozsény mellett elesett. Apuka könnyek közt mondta el, hogy Gillemot Feri volt az első profifutballista Magyarországon, a labdarúgó-válogatottunk első szövetségi kapitánya, az egyik első játékvezető, aki a Szabálykönyv létrehozását is nagyban elősegítette, sőt egy időben még újságíróként is népszerűsítette a játékot.

Sokban hozzájárult tehát ahhoz, hogy ilyen futballőrült család lettünk, hiszen minden meccsen ott ülünk a Hungária körúti új stadion lelátóján, hetente kétszer-háromszor pedig a Fáskörben edzünk, nem is beszélve a hétvégi fordulókról.

1916. november 22., szerda

Őcsászári és apostoli királyi felsége, I. Ferenc József, Isten kedvező kegyelméből Ausztria császára, Magyarország, Csehország, Dalmácia, Horvátország, Szlavónia, Galícia, Ladoméria, Ráma, Szerbia, Kunország és Bulgária apostoli, valamint Illíria és Jeruzsálem királya; Ausztria főhercege, Toscana és Krakkó nagyhercege, Lotaringia, Salzburg, Stájerország, Karintia, Krajna és Bukovina hercege; Erdély nagyfejedelme; Morvaország őrgrófj a, Felső-és Alsó-Szilézia, Modena, Párma, Piacenza, Guastalla, Auschwitz és Zator, Teschen, Friaul, Ragusa és Zára hercege; Habsburg, Tirol, Kyburg, Görz és Gradiska hercegesített grófja; Trient és Brixen fejedelme; Felső-és Alsó-Lausitz és Isztria őrgrófja; Hohenembs, Feldkirch, Bregenz és Sonnenberg grófja; Trieszt, Cattaro és a Vend határvidék ura stb. stb. tegnap kilehelte őcsászári lelkét. (Kész szerencse, hogy a vizsgára bemagoltam valamennyi rangját és címét, mert éppen ez lett az egyik kérdésem.)

Napok óta tüdőgyulladása volt, csaknem negyvenfokos lázzal, de ő ilyen állapotban is szokása szerint már kora hajnaltól dolgozott a népeiért. Éjjel, álmában érte a halál. Már nyolcvanhat éves volt. Nem fájt neki – és nekem sem. Azt hiszem, embernek lenni nagy betegség. És gyógyíthatatlan.

1916. november 23., csütörtök

Reggel, amikor iskolába mentem, a rikkancs azt kiabálta a sarkon, hogy tegnap, negyvenéves korában meghalt a világhírű regényíró, Jack London. Mérget vett be. Sírtam. A tanárok nem értették, hogy mi bajom van, mert még sosem bőgtem az iskolában, akár rossz jegyet kaptam, akár megvertek a többiek, ami még mindig elég sűrűn előfordul velem. De ez most nagyon fájt.

Miért nem London élt nyolcvanhat évig?! Annyi jó könyvet írhatott volna még nekem! Nagy Maminak megint igaza van: az élet olyan, akár egy ringlispíl. Nem lehet látni, hogy hol kezdődik, és hol ér véget.

1916. december 1., péntek

Szívszorító dolog történt az iskolában. Magyaróra közben bejött az igazgató. Valamennyien felálltunk, ő pedig odasétált Klein Arankához, rátette a kezét a fejére, és megkérte, hogy legyen nagyon erős.

Elmondta, hogy a Ferencjóska bécsi temetéséről hazautazókat szállító gyorsvonat Herceghalomnál összeütközött egy személyvonattal, és hetvenegyen meghaltak.

Lujzika apja kalauz volt az egyik szerelvényen, és ő sem élte túl a szerencsétlenséget, amiről telefonon értesítették az igazgatót. Aranka nem sírt, csak nem tudott megszólalni. Összepakolta a holmiját, és hazament. Mi pedig hiába próbáltunk figyelni a hátralévő órákon, mert mindenkinek csak azon járt az esze, mi lett volna, ha az ő apja utazik valamelyik elátkozott vonaton.

Furcsán kavarog bennem ez az egész. Örülök, hogy nem az én szeretteimmel történt valami, ugyanakkor mintha valahogy szégyellném is magam, amiért én túléltem ezt a tragédiát. És ez az érzés furcsán ismerős nekem.

1916. december 30., szombat

Már tegnap este a város minden ablakát kivilágították, zászlók, lampionok és rezesbanda fokozta ünnepivé a hangulatot. A zenekarok és fáklyásmenetek mind a Dísztérre gyűltek. Durrogtak a rakéták, mindenféle piros, kék és zöld tűzkígyók, csillagok szálltak fel, szüntelen ropogással.

Bár borzalmas volt a hideg, ma még nagyobb tömeg ment fel a Várba, a koronázási ünnepségre, ahová családilag mi is kivonultunk. A tömeg egyre gyűlt, tömött sorokban tolongtak a Szentháromság téren. Érdekes volt látni ennyi díszes főurat, elegáns dámát és sokféle egyenruhát. Szólt a zene, szalutált, vagy állt hajadonfőtt a néptömeg, amely gyakran megjegyezte, hogy: „Éljen a király!” ami eléggé helyénvaló közbeszólásnak tűnt egy ilyen eseményen.

A Mátyás-templomot zsúfolásig megtöltötték a város előkelőségei, akik az istentiszteleten vettek részt. A templom elé emelvényt ácsoltak, ahonnan a notabilitások ünnepi beszédeket intéztek a néphez. IV. Károlyt csak egy pillanatra láttuk, amikor fellovagolt a koronázási dombra, és négyfelé suhintott kardjával. Elég sápadt, gyomorbajos külsejű embernek nézett ki. Nem hiszem, hogy ő is olyan hosszú ideig uralkodna majd, mint ahogyan Ferencjóska tette.

Láttam a királynét is, aki szomorú, megtört nő benyomását keltette. A kicsi Ottó viszont gyönyörűszép, életvidám gyerek, aki hosszú loknijaival olyan volt, mint egy kislány. Fehér darutoll lengedezett a fejfedőjén, ő pedig felfelé bandzsítva folyton azt nézegette, nem sokat törődve a körülötte folyó ünnepségekkel.

A Várban néhány ágyút is elsütöttek (gondolom a varjak elriasztására), ami egyáltalán nem kellemes dolog a fülnek. Remélem, hogy sosem kell háborúba mennem, mert ott állítólag sűrűn megesik az ilyesmi, akár varjak nélkül is.

1917

1917. március 8., csütörtök

Elegem lett abból, hogy kiskorom óta mindenki azon viccelődik, mennyire satnya vagyok. Abból pedig végképp, hogy állandóan meg is vernek. Ma a nálam egy évvel fiatalabb és legalább öt centivel alacsonyabb Müller Gyuri a nagyszünetben – csak azért, mert elgáncsoltam a folyosón – úgy gyomorszájon vágott, hogy öt percig nem kaptam levegőt.

Amikor újra meg tudtam szólalni, megkérdeztem tőle, hogy hol tanult meg ilyen erősen ütni.

– Hát hol? A BAK-ban! – felelte büszkén.

Bátyáimmal minden focival kapcsolatos dolgot betéve tudunk, így azt is, hogy Gyuri egyik unokabátyja, Müller Jóska régebben az MTK-ból kivált labdarúgók csapatában, a BAK-ban játszott, amelynek az Amerikai út végén van a pályája, sőt Jóska egyszer még a válogatottban is játszhatott, épp akkor, amikor Bécsben 1908-ban 4:0-ra kikaptunk a sógoroktól.

Nagy Főnök mesélte, hogy amikor Ferencjóskának elmondták, hogy osztrák–magyar meccs lesz a hétvégén, az öreg császár megkérdezte:

– Jó, jó, és kivel játszunk?!

Azt viszont még én sem tudtam, hogy a BAK-nak a labdarúgás mellett birkózó-, atlétika-, sőt bokszszakosztálya is van.

– Én is szeretnék lejárni edzésre! – jelentettem ki Gyurinak.

– Rendben, hozz magaddal öt pengőt és valami szerelést, és legyél négykor az Aréna út és a Damjanich utca sarkán, az Andrássy kávéház előtt!

Iskola után felvettem hát a legszebb, barna csíkos öltönyömet, amihez nyakkendőt is kötöttem, és odasétáltam a megbeszélt helyre. Gyuri már várt rám a ház előtt. Nem értettem, hogy mit keresünk egy kávéházban, de felvilágosított, hogy nem oda készülünk, hanem az épület szuterénjába, mert ott van a klub edzőterme.

Lementünk, és Gyuri bemutatott a főedzőnek, Székely Jóska bácsinak. Mondtam, hogy bokszolni szeretnék. Végigmért, majd elküldött levetkőzni. Két perc múlva már ott is álltam, átöltözve. Mindenki röhögött rajtam, mert kék fürdődresszben és fehér teniszcipőben léptem be a terembe – mivel csak ilyen sportruháim voltak otthon a fociholmikon kívül, amit még ennyire sem éreztem odaillőnek. Azért hagytak edzeni, és alaposan lefárasztottak.

1917. március 9., péntek

Gyuri elvitt a nagybátyja üzletébe az Andrássy útra, a nemrég bezárt Orfeum mellé, hogy vegyek magamnak rendes trikót, gatyát és magasszárú, fűzős bokszolócipőt. Dávid bácsi boltja egyszerre sportszerüzlet, antikvárium és régiségbolt, ahol rengeteg a bicikli és a biciklialkatrész, de korcsolyát, labdát és más sportszereket szintén tartanak, miközben könyveket, festményeket és millió más kacatot is árulnak benne.

Az egész üzlet hangulata olyan, mint a regényekben olvasott párizsi Szajna-part pesti változata: minden megtalálható benne, amire az embernek semmi szüksége. De a legmeglepőbb mégsem ez az összevisszaság volt, hanem az, hogy amikor beléptem, egy ötven év körüli, sörtehajú, alacsony, de roppant erős férfi éppen tornagyakorlatokat mutatott be a bolton átfutó gázcsövön.

Kiderült, hogy ő Gyuri nagybátyja, Dávid bácsi, akiről köztudott, hogy valamikor régen háromszor egymás után megnyerte a nem hivatalos magyar bajnokságnak számító palicsi tornászversenyt, amiért megkapta a „Magyarország örökös viadora” címet. De erre a mutatványra az Andrássy út közepén azért még tőle sem számítottam.

Több tucat érme és kupája van kitéve az üzletben, amelyeket nemcsak tornában, hanem futásban, úszásban, birkózásban és kerékpározásban nyert. A felesége, Hulda néni elbüszkélkedett azzal is, hogy Dávid bácsi alapító tagja volt a Magyar Testgyakorlók Körének, az MTK-nak, sőt kissé pirulva azt is elárulta, hogy a férjéről mintázta Stróbl Alajos a Nemzeti Múzeum előtt látható Arany János-emlékmű egyik mellékalakját, Toldi Miklóst, mert Dávid bácsi volt akkoriban az ország legszebben fejlett izomzatú embere.

Ezt könnyű elhinni, mert még most, jóval túl a negyedik ikszen is Adonisz-alkatú férfi, aki ugyanúgy imádja a sportokat, mint az edzőm, Székely Jóska bácsi, aki a boksz mellett motorozik, súlyt emel, régebben birkózott is, és minden sportágban a legjobbak között van, miközben még ránk is jut egy kis ideje.

Dávid bácsiék fia, Palika is örökölte apja adottságait: szintén kiváló tornász és bokszoló, gyakran segít az üzletben is, és mindeközben példás tanuló. Amolyan igazi „bezzeg” gyerek. Majdnem, mint én.

1917. március 12., hétfő

Néhány napja meghalt Ferdinand von Zeppelin, akit a németek a kormányozható léghajó atyjának tartanak, pedig minden pesti gyerek tudja, hogy a szerkezet igazi feltalálója egy Schwarz Dávid nevű zágrábi magyar fakereskedő volt, és a gróf az ő özvegyétől vásárolta csak meg a találmányt, aztán egy alumíniumüzem-tulajdonossal közösen építették meg az első léghajójukat.

Néha Pest felett is szálldos egy ilyen Zeppelin, ami egészen különleges látvány, mivel olyan hatalmas, hogy a fél égboltot kitakarja. De szerintem az ember ne akarjon repülni. Az nem adatott meg neki. Van telefonhírmondónk, szabadon futó (kontrafékes) biciklink, telefon, sürgöny, öngyújtó és fényképezőgép. Mi kell még? Ha tovább fejlődne a technika, akkor Isten lenne az emberből! És az ilyesmi szerintem ritkán vezet jóra.

1917. június 2., szerda

Kapaszkodj meg, kedves Naplóm! Óriási dolog történt! Egy Balogh Béla nevű rendező filmre viszi a kedvenc könyvemet, A Pál utcai fiúkat, és sok barátom játszik majd benne, így a Buttola-ikrek is. Sajnos engem nem választottak ki, de eljárhatok a Gidákkal a forgatásra, ha rendesen viselkedem. Dehát mikor nem viselkedem én rendesen?!

1917. június 24., vasárnap

Idén már negyedszer lett bajnok kedvenc csapatunk, az MTK. A brit edző, Jimmy Hogan, aki már két éve edzi a mieinket, átcsábította a Fradiból az ötvenszeres válogatott Schlosser Imit (amiből szép nagy balhé kerekedett). Főleg az ő csodás játéka miatt járunk mostanában a Hungária körútra. Slózi sokban hozzájárult a bajnoki címhez, és harmincnyolc góljával zsinórban hetedszer is gólkirály lett!

A MAC-ot 18:0-ra, a KAC-ot 10:0-ra, a BTC-t 11:1-re vertük meg, és a Törekvés csapatát kivéve mindenki mást legyőztünk, így száztizenhárom rúgott és mindössze tizenhat kapott góllal mindenkit messze-messze lepipáltunk! Hajrá MTK!!!

1917. október 11., csütörtök

Mostanában még többet edzek, hogy izmos legyek, és legközelebb engem válasszanak ki elsőként egy filmszerepre, mert a forgatás óriási élmény volt. Több film munkáiba is beleleshettem, mert a stúdióban párhuzamosan négy filmen is dolgoztak.

Rájöttem, hogy mégis inkább színész leszek. Az csókolózik ugyanis a színésznőkkel a legtöbbet, nem a rendező, bár ő is nagyon igyekszik – csak általában a színfalak mögött.

Tanítás után mindennap átrohanok az Aréna útra. Bemelegítésnek kicsit gimnasztikázom, aztán súlyt emelek és medicinlabdázom, majd Jóska bácsival iskolázgatok. Igyekszem nagyon komolyan venni a dolgot. Az edzőm azt mondja, hogy már úgy ütök, mint egy gőzkalapács. Tudom, nem vagyok túlságosan technikás, ezért próbálok minél jobban megerősödni, hogy rögtön kidőljön, akit eltalálok.

Az Aréna útról aztán gyakran átmegyek még a Spártába is, ahol további két órát edzek. Jóska bácsi nagyon nem örülne annak, ha megtudná, hogy más klubba is járok, így ott nem Reich, hanem Rejtő néven iratkoztam be.

Tegnap pedig (szintén új álnevemen) beléptem még a Fradiba is, mert azokon a napokon, amikor se a BAK-ban, se a Spártában nincs edzés, oda is le fogok járni. Itt rögtön párba raktak egy nálam jó pár évvel idősebb, és vagy húsz kilóval nehezebb fiúval, akit Rózsa Jencinek hívnak. Az edző, Ali bácsi (akinek az igazi neve Kutkovits Alajos, de ezen a hülye néven senki sem hívja) valószínűleg el akar ijeszteni a boksztól, ezért választotta éppen őt edzőpartneremül.

Én azonban alaposan hozzá vagyok szokva ahhoz, hogy időnként jól elvernek, így ezt is kibírom majd valahogy. Jenci különben egész rendes volt, csak az egyik bordám sajog minden levegővételnél, a többi részemet igyekezett megkímélni. Azt hiszem, jó barátok leszünk – ha túlélem.

1917. október 16., kedd

Minden újság címlaphíre, hogy tegnap Párizsban kivégezték a gyönyörű holland táncosnőt, Mata Harit, aki a németek javára kémkedett. A Batáviában tanult táncokkal annyira elbűvölte a férfiakat, hogy azok katonai titkokat árultak el számára. Milyen kár, hogy nekem nincsenek ilyen titkaim, mert én is szívesen elárulnék bármit egy lenge ruházatú szépséges kémnőnek, ha elég kedvesen kérne rá.

1917. november 11., vasárnap

Néhány napja Oroszországban forradalom tört ki. A cárt már az év elején elzavarták, most pedig a bolsevikok megverték a mensevikeket – bár igazság szerint fogalmam sincs, hogy melyik melyik. Ráadásul mindez annak köszönhető, hogy a mi osztrák-magyar hadseregünk (na meg a németek) legyőzték a muszkákat. Hurrá, tehát nyerésre állunk a világháborúban!

Nyolc osztálytársam apja, kettőnek a bátyja halt már meg a fronton, hatnak pedig nyomorékon jött vissza valakije. Mi lenne, ha vesztésre állnánk?!

A homokbányában játszott számháborúban viszont már nem cowboyokként és indiánokként harcolunk, hanem bolsevikokként és mensevikekként. Csak tudnám, hogy melyik oldalra kellene állnom! Az én számom ma az 1943 volt.

Elsőnek olvasták le. Meghaltam, de nem fájt.

1918

1918. március 29., péntek

A születésnapom alkalmából idén nem az Állatkertbe mentünk, hanem a Margitszigetre. Ott most József főherceg Erdélyi Hadi Kiállítása látható, rengeteg gyönyörű pavilonnal, kerthelyiségekkel, szabadtéri színpadokkal, mutatványosokkal. Láttam kardnyelőt, medvetáncoltatót, teveidomárt, zsonglőrt, erőművészt, bajuszos nőt és még sok más érdekességet. Annyit bámészkodtam, hogy a végén már lépni is alig bírtam, így délután alig tudtam hazavonszolni magam. Amúgy is állandóan fáradtnak érzem magam, állítólag azért, mert növésben vagyok.

1918. május 7., kedd

Nádasi Lacival mostanában sokszor beülünk a New York Kávéházba, amiről neki hónap végére házi dolgozatot kell írnia. Iskolából hazafelé mindkettőnknek útba esik ez a fantasztikus hely, amit kívülről is öröm nézni, de belülről maga a csoda: csupa márvány, bronz, selyem és bársony, szobor és festmény. Eduárd Úr (aki nem tűri, hogy bácsinak hívjuk), a fekete zsakettet és bokáig érő, keményített fehér kötényt viselő főpincér szerencsére nem zavart el bennünket, hanem méltóságteljesen egyensúlyozza ezüsttálcáján az asztalunkhoz az ingyen csapvizet.

Elmondtuk, hogy mi járatban vagyunk, így megmutatta nekünk, hogy a karzaton hol volt annak idején Ady, Heltai, Herczeg, Osvát, Ignotus és a többi nyugatos író sarka, és melyik volt a Pesti Napló asztala, ahol Bródy Sándor és Nagy Endre ült.

Elmesélte, hogy Molnár Ferenc itt írta az ő elődjétől, a fiatalkorában artistaként fellépő Reisz Gyuszi bácsitól kapott „kutyanyelvre” az Ördögöt és a Liliomot, sőt részben A Pál utcai fiúk is itt készült, miközben az író kedvenc italát, francia konyakot kortyolgatott. Megtudtuk, hogy Krúdy Gyula és Móricz Zsigmond is gyakran jártak régebben ide.

De ezek a híres írók mostanában majdnem mind a háborúból tudósítanak, így az Erzsébet körút felőli nagy, veseformájú asztalt a kritikusok foglalták el, akik krétával rá is firkantották jelszavukat az asztallapra: „Élőkről vagy rosszat, vagy semmit!”.

A többi asztalnál pedig most főként hadiszállítók ülnek, akiknek finom tejeskávé és meleg zsemlye helyett cikóriát és korpakenyeret szolgálnak fel, de ezt is csak úgy, hogy a kenyereslány egy nagy ollóval sétál körbe, hogy a kenyérjegyekből levágja a megfelelő csíkot. A hamutartókra pedig azt írták: „Ne politizálj, szórakozz!”.

Az ablakok melletti hatalmas, ördögszerű szobrok, amelyek Eduárd Úr szerint Asmodai, a kávé és a gondolkodás ősi istenét jelenítik meg, biztosan láttak már szebb időket és jobb vendégeket is, mint a mostaniak, és reméljük, még fognak is.

1918. május 16., csütörtök

Már szinte mindent jegyre adnak. Ma a rikkancs azt kiabálta, hogy bevezetik a cipőjegyet, a férfi bőrcipők pedig mostantól csak maximum tizenhárom, a nőiek legfeljebb tizenhat centis szárral készülhetnek.

Azt hiszem, hogy cipőellenőr leszek! Mi lehet ennél jobb munka? Grasszálok majd a Nagykörúton egy colstokkal, és megmérem a gyanús lábbelik magasságát, aztán összeszedem a büntetéseket. Garantált bevétel!

1918. május 27., hétfő

Ma beült két óriás, Kosztolányi Dezső és Karinthy Frigyes is a New Yorkba! Furcsa elképzelnem, hogy Kosztolányi talán éppen itt olvasta először a későbbi felesége által írt Madame Chaglon üzletei című sikamlós regényt, amit a múlt héten adott kölcsön titokban Edi barátom. Nagyon tetszett. Már alig várom, hogy ne csak olvassak ilyesmiről.

Amikor aztán a két író elment, Eduárd Úr elmondta, hogy Karinthy itt nőtt fel a közelben, a Damjanich utcában, és régen sokat bejárt hozzájuk, de amióta elvette azt a gyönyörű színésznőt, akit mindenki csak Bogának hív,5 azóta valahová távolabb költözött.

Azt már eddig is tudtam, hogy Karinthy egy rövid ideig mostani sulimba, a Kertész utcai iskolába járt, így onnan is vehetett példákat a Tanár úr kérem címűkönyvéhez, most azonban sokkal érdekesebb dolgokat is hallottam róla.

Például azt, hogy Karinthy eredetileg Harmos Ilonának (aki most Kosztolányi felesége) tetszett, míg Dide a háromgyermekes Bogának csapta a szelet, ám miután mind a négyen megismerték egymást, felcserélődtek a szerepek. Az új párok gyakran mutatkoznak itt együtt, de a két színésznő továbbra is féltékenykedik egymásra.

Karinthyt pedig éppen itt, a teraszon verte meg Boga feldühödött férje, az exrendőrkapitány, sőt halálosan meg is fenyegette, mire Karinthy a színház süllyesztőin és hátsó öltözőin át, revolverrel a kezében szöktette a színésznőt, akivel aztán egy fél évig Berlinben bujkáltak előle.

Azt hiszem, hogy végül is író leszek. Mi jobb annál, mint egy ilyen gyönyörű helyen ülni egész nap, kibámulni az ablakon, és leírni mindazt, ami szeretném, ha megtörténne velem, de nem történik?!

Van azonban a csodás dekoráció és az érdekes emberek társasága mellett még valami, amiért idejárunk. Iskola után mindennap bejön Eduárd Úr leánya a lakáskulcsért. Rózsi olyan csodaszép lány, mint egy igazi hercegnő. Hosszú, hullámos, aranyszínűhaja van és ragyogó kék szeme, a mozgása pedig olyan kifinomult, mint egy balettprimadonnának. Lacival együtt halálosan szerelmesek vagyunk belé, de ő még csak felénk se néz. És milyen igaza van!

Crikvenica, 1918. augusztus 20., kedd

Mint minden nyáron, két hétig most is a tengernél nyaralunk. Én nem szeretek napozni, így inkább az árnyékban olvasgatok. Amióta elhatároztam, hogy író leszek, azóta még több könyvet habzsolok. Verseket is.

Eddig Petőfi volt a kedvencem, de mostanában leginkább Ady költeményeit falom. Nem tudok betelni velük! Van, amelyiket vagy százszor is elolvastam már, így legtöbbször nincs is szükségem könyvre, kívülről fújom őket.

Fekszem a nyugszékben, lehunyt szemmel, vagy biciklizek a kikötő felé, és közben az agyamban zakatolnak Ady csodás sorai. Olyanok, mint ezek:

Nem kellenek a megálmodott álmok,

Új kínok, titkok, vágyak vizén járok,

Röpülj, hajóm,

Nem kellenek a megálmodott álmok.

Én nem leszek a szürkék hegedőse, Hajtson szentlélek vagy a korcsma gőze: Röpülj, hajóm,

Én nem leszek a szürkék hegedőse.

Budapest, 1918. november 1., péntek

Tegnap a történelemtanár bejelentette az osztálynak, hogy felmondtuk az 1867-es kiegyezést, így megszűnt az Ausztria és Magyarország közötti perszonálunió.

Az utcákon mindenfelé hatalmas a tömeg, az emberek énekelnek, kiabálnak, transzparenseket cipelnek. Őszirózsás forradalomnak hívják a mozgalmukat, mivel a tüntető katonák a sapkarózsák helyére és a puskájuk csövébe ilyen virágot tűztek. A virág jól működik, mert nem volt komolyabb csetepaté, csak az Astoriánál használta a fegyverét félelmében néhány csendőr. Közben az utcákon szórólapot osztogatnak, rajta Várnai Zseni Katona fiamnak című versével, amelynek minden versszaka ezzel zárul: „Ne lőj, fiam, mert én is ott leszek!”

A köztereken nem is volt nagyobb lövöldözés, viszont a Hermina úti Roheim-villában, éppen átellenben a BAK edzőtermével, a volt miniszterelnök rezidenciáján annál inkább. Ez volt a negyedik merénylet Tisza István ellen, és ez végre sikerült. Az újság szerint ezek voltak az utolsó szavai: „Ennek így kellett lennie”.. Márpedig ő csak tudta!

1918. november 10., vasárnap

Amikor vagy két éve kikísértük Tamási Muki nagybátyját, Karcsit a ferencvárosi pályaudvarra, még minden katona azt énekelte: „Csatos imakönyv a kezében, harminckettes baka van a fejében, ne sírj kedves Mariskám, visszajövök a háború után”, de aztán a fele sem jött vissza.

Karcsi viszont hamar hazatért, pedig ki tudja, ha ő kint marad, talán minden másképpen történik! Ám ő nem akart beleavatkozni a politikába, inkább hazajött lábadozni. Hogy pontosan milyen betegség az a „lábadozás”, azt nem tudom, csak azt, hogy olyan, amivel az utcán mankóval kell járni, és tilos a térdet behajlítani.

Furcsa sérülés lehetett, mert két évig nagyon szenvedett tőle, de most, a világháború lezártával igen gyorsan elmúlt neki, amit az is mutatott, hogy a múlt héten a villamoson felejtette a mankóit.

Arra jöttem rá, hogy a háború igen nemes és hősies dolog, amikor Przemyślnél, Isonzónál vagy Bukovinában zajlik, de rongyos, mocskos és kiábrándító, amikor az osztálytársaim hadiárvák lesznek, a Nagykörút megtelik szerencsétlen hadirokkantakkal, az elkülönítőből érkező volt hadifoglyok pedig fehér fertőtlenítőporral lefújva várják a 6-os villamost.

Spanyolnátha, tífusz és mindenféle egyéb járványok futnak körbe a kontinensen, ezért a hazatérő katonákat határ menti karanténokba dugják, ahol aztán hónapokra barakkokba zárva várják a szabadulás óráját. Még csak ez hiányozhat szegényeknek négyévnyi katonáskodás után!

Persze a spanyolnátha nem tréfadolog. Már három osztálytársamat is megölte, többeknek pedig a testvérét, szüleit, nagyszüleit. Nagy Mami az újságokból sorolja a híres művészeket, akiket szintén elvitt a kór: néhány napja meghalt a Cyrano szerzője, Edmond Rostand, ahogyan korábban Apollinaire, a költő, Schiele, a festő és Kaffka Margit, az egyetlen híres magyar írónő is. A kávéházban Eduárd Úrtól pedig megtudtuk, hogy még Karinthy Frigyes feleségét, a szép Bogát is elragadta „a spanyol”.

Nagy Főnök szerint azonban ezek a karanténok valójában egy egész más betegség megfékezésére szolgálnak, amelyet főként az Oroszországból hazatérők hordoznak. Ez a kór pedig a kommunizmus, amely Marxtól és Engelstől származik, és apám szerint mi zsidók különösen fogékonynak mutatkozunk iránta.

1918. november 13., szerda

Mindenki arról beszél, hogy a miniszterelnök, Károlyi Mihály ma aláírta a belgrádi egyezményt, amelyben kijelölték a demarkációs vonalat, így az antant csapatok egészen a Dráva–Maros vonaláig vonulhatnak fel. Mégis vesztettünk volna?! Nemrég még úgy tűnt, hogy győzünk.

IV. Károly lemondott az államügyek intézéséről és az uralkodói jogairól, így nincs többé királyunk. Pár nap múlva hivatalosan is kikiáltják a Magyar Köztársaságot. Éljen a Köztársaság! (Vagy mit tudom én.)

1919

1919. január 30., csütörtök

Három napja elhagyott az Isten. Az én istenem. Ady Endre. A világháború alatt végig hallgatott, de tavaly ősszel végre kiadott egy újabb verseskötetet, A halottak élén címmel. Aztán a Tisza-gyilkosság hírére szélütést kapott, majd tüdőgyulladásban meghalt a Liget Szanatóriumban. Csak negyvenegy éves volt. Hogy lehet ilyen fiatalon meghalni?!

A Nemzeti Múzeum előcsarnokában volt felravatalozva, ahol Karinthy, Schöpflin, Móricz, Babits és a többi nagy mögé nekem is sikerült bejutnom, hogy aztán a nagy hidegben elkísérjem utolsó útjára, a Múzeum körúton és a Rákóczi úton át egészen a Kerepesi temetőig.

A gyászmenethez illően a hosszú út alatt én is a kezemben gyűrögettem a sapkám, így alaposan megfáztam. Remélem, hogy azért tüdőgyulladást csak nem kapok.

1919. március 21., péntek

Ma kikiáltották a Tanácsköztársaságot. Jól mondta apa, hogy ragályos kór a kommunizmus. Megkaptuk. Az egész úgy kezdődött, hogy hetek óta mindenki valami viccjegyzéket emlegetett. Gondoltam, én is sok viccet tudok, írhatnék belőlük egy jegyzéket. („Ismered a holló viccet? Nem? Kár!”)

Aztán kiderült, hogy valójában nem vicc-, hanem Vix-jegyzékről van szó, egy francia tábornok neve után, amelyben hadseregünk maradékainak kivonását követelik keletről a Tisza vonaláig. A Berinkey-kormány nem vállalta ezt a felelősséget, így lemondott, átadva a hatalmat a Károlyi-féle szocdemeknek, akik aztán a kommunistákkal együtt kikiáltották a Magyar Tanácsköztársaságot – a jegyzéket pedig visszautasították.

Apám szerint a kommunizmus naiv elképzelés arról, hogy egy borús, sötét éjszakán a leggazdagabb kapitalisták, felleghajtó köpenyekbe burkolódzva, álszakállban vagy más módon kendőzve magukat, találkoznak egy többszáz éves, elhagyatott épületben, ahol a legnagyobb titokban összeesküvést szőnek a világ proletárjai ellen: egy napon rajtaütnek a szerencsétlen dolgozó milliókon, és ha kell, akár erőszakkal is elárasztják őket jóléttel, pénzzel, friss kenyérrel, és rájuk tukmálják üzemeik, gyáraik részvényplakettjeit, olyan mértékig, hogy részesei legyenek munkájuk gyümölcsének.

És miután ezt megbeszélték, megesküsznek rá, hogy terveiket nyilvánosságra hozzák, hadd tudja meg a világ, hogy van még lelkiismeret, belátás és filozófia.

1919. március 28., péntek

Az iskolában eltörölték a kötelező hittanórákat, amit nagyon sajnálok, mert ezek alatt mindig istenien huszonegyeztünk az utolsó padban Hajdu Oszival. Most majd a Társadalmi viszonyok ismertetése nevű tantárgy lesz helyette, bármit is jelentsen ez a baromság. A lényeg, hogy azon se zavarják meg a kártyázásunkat!

1919. május 1., csütörtök

Ma volt az első szabad május elseje. Sosem láttam hasonlót. Azt mondják, hogy legalább egymillió ember volt kint az utcákon! Hömpölygött a nép a körúton, az Andrássy úton és mindenfelé.

A különböző foglalkozású munkások külön-külön vonultak fel, zászlókkal és transzparensekkel, a nagyobb cégeknek és iparágaknak pedig saját, ló húzta kocsijaik is voltak, amelyeken jól-rosszul sikerült szimbólumokkal megjelenítették az adott szakmát.

A parasztoktól a vasöntőkig és az iskolásoktól a háztartási alkalmazottakig mindenki önfeledten ünnepelt, pedig úgy tudni, hogy a románok már Debrecent is elfoglalták. A legjobban azonban akkor lepődtem meg, amikor a tömegben egy elegáns hölgy rám köszönt:

– Jó napot, fiatalúr!

Nem ismertem meg. Háromszor kellett megnéznem, mire rájöttem, hogy ez a csinos nő Genis Naccsád, a mi cselédlányunk. Eddig mindig csak babos kendőben, fodros kötényben, vastag harisnyában és fűzős cipőben láttam, most viszont ünneplőt viselt, ki volt bontva a haja, és talán még az arcát is kipirosította egy kis marhavérrel.

– Miből lesz a cserebogár?! – szokta kérdezni ilyenkor Nagyi. És tényleg!

1919. május 20., kedd

A szocdem párt mindent megtesz azért, hogy népszerű legyen, ezért egyebek mellett létrehoztak egy úgynevezett Gyermekbarát Egyesületet. Nyárra sok gyereket a belga tengerpartra küldenek nyaralni, itthon pedig egy rakás műsorral szórakoztatják a kicsiket, de egyik darabjuk rosszabb, mint a másik.

Mi Nádasi Lacival és Edivel állandóan színházasdit játszunk, annál is inkább, mivel Laci nevelőapjának Miskolcon van egy Emke Cabaret nevű kis színpada, ezért sok színész, színésznő, író és rendező is feljár hozzájuk a Thököly úti lakásba, sőt néha ott is próbálnak, amiből igyekszünk minél többet ellesni.

Mindezek alapján Lacival írtunk egy rövid jelenetet, Edi pedig zenét is szerzett hozzá. Ő remekül tud zongorázni, ezért ő kíséri majd az énekeseket, ha előadják a művünket. Bár Laci még tizenhárom éves sincs, én is alig múltam tizennégy, sőt Edi sem több tizenhétnél, mégis úgy döntöttünk, hogy beállítunk a Gyermekbarát Egyesület kultúrfelelőséhez, az Eötvös utcába: játssza inkább a mi darabunkat, ne azt a sok vackot, amit eddig.

Előadtunk egy rövid részletet abból, amit kitaláltunk, és nagyon tetszett neki a produkciónk. Azt mondta, hogy ő megszervezi a közönséget, és szerez termet is, de minden más a mi dolgunk lesz. Kiosztottuk a szerepeket, és nekiálltunk díszleteket festeni, miközben anyáink jelmezeket varrtak. Ma már a harmadik előadásunk volt. Óriási siker!

1919. május 30., szombat

Az Eötvös utca után volt már előadásunk a kispesti Villanytelepen is, ma pedig a Rózsák tere Szegényházának kertjében léptünk fel. A szereplőknek fejenként egy pohár kakaó és két kifli a gázsija, de mi hárman szerzők ezt nem vesszük fel, odaadjuk a többieknek.

Nekünk bőven elegendő, hogy a bejáratnál egy hatalmas plakáton az áll: „Írta: Nádasi László és Reich Jenő, zenéjét szerezte: Buttola Ede”.

1919. június 12., csütörtök

Vége lett a tanításnak, és megkaptam az elbocsátó, szép üzenetet: „Felsőbb osztályba léphet”. Eddig kispolgári családban éltem, most tehát egyszeriben főúr lesz belőlem? Nem hiszem. De nem is baj: Jack London szelleme biztosan nem örülne neki. További iskolákra már nincs szükségem, hiszen kiválóan verekszem (év eleje óta már Rózsa Jenci az edzőm a Fradiban), elsőrangúan dohányzom, talonban négy adura holtbiztosan csinálok ultimót, és a Rajcsúron már félpályáról is lőttem gólt!

Most érdeklődésem legnagyobb részét a számolócédula-gyűjtés foglalja le, és mondhatom, Budapesten aligha van még egy gyűjtemény, amelyben nemcsak a teljes Zwack-és Franck-sorozat, hanem még egy valóságos munkásszappan is megtalálható, ami tudvalevőleg a számolócédulák nagymogulja.

Már van egy saját galerim is, akikkel állandóan együtt lógunk. Természetesen alapítótagok ebben a Buttola-ikrek, és egy másik testvérpár, a Pásztorok (Jocó és Lali). Ők azt híresztelik magukról, hogy Molnár róluk írt A Pál utcai fiúkban, ami persze nem igaz, hiszen a könyv épp abban az évben jelent meg, amikor ők megszülettek.

Rajtuk kívül a bandához tartozik még Bronstein Elemér is, aki bár még húszéves sincs, de már önálló cikkeket írt a Független Magyarországban arról, hogy egy Király utcai garázsban megtalálta azt az autót, amelyben meggyilkolták a trónörököspárt Szarajevóban, és amelyet most Pesten tejeskocsiként használnak.

Elit még onnan ismertem, hogy évekkel ezelőtt a Magyar Színház előtt árulta a műsorújságot, a Magyar Színpadot, na meg gyufát is. Azután sokáig a púpos Czibulka fűszeresnél volt kifutó a Berzsenyi utcában, ahol ebédidőben a főnökének a Friss Újságot kellett felolvasnia. De nem csak az újságokat bújta, hanem a napi húsz krajcár keresetéből felvásárolta a fél világirodalmat, ezért tőle hallottunk először Monte Cristo grófjáról, és sok más érdekes könyvről.

A műveltsége mellett remek a fantáziája is, amit annak köszönhet, hogy amikor nem volt semmi izgalmas bűnügyi hír az újságban, akkor neki kellett kitalálnia valamit Czibulka bácsi érdeklődésének fenntartására, mert az öreg sokkal inkább a felolvasás, semmint a kiszállítás miatt alkalmazta őt.

A bandában még társunk Garai Pubi, a híres színésznő, Gombaszögi Frida elkényeztetett fiacskája, na meg Zombory Zoli, aki egy bivalyerős fickó, egy valódi vasgyúró. A Ligetben tanítgatom őket bunyózni, de Zomboryn kívül mind anyámasszonykatonája, ő pedig gazdag úrigyerek létére már annyira megszokta a kocsmai verekedést, hogy sosem lesz igazán csiszolt stílusa.

1919. június 24., kedd

Ma az Országház előtt nyilvános kivégzéseket rendeztek, miközben ágyúdörgés hangját lehetett hallani a város felett. Ez a néhány lövés, mint később kiderült, a Hungária körúti Engels laktanya udvaráról származott, és jeladás volt az ellenforradalom kezdetére. A Ludovika tanárai és növendékei is akcióba léptek, és birtokba vették az akadémiájuk épületét, egy századuk pedig a Mária Terézia téren lévő József-telefonközpontot.

Mindezt csak este tudtuk meg az egyik hazajövő szomszédtól, de azt mi is láttuk, hogy Óbuda felől a Dunai Flottilla három hajója megindult a Belváros felé, amikor mi éppen a Margitszigetre készültünk átmenni a Margit hídon át.

A Pozsony, a Csuka és a Maros lassan haladt lefelé, aztán Kelenföldnél megfordultak, és északnak hajózva mindegyikük leadott egy-egy lövést a Szovjetházra, ahonnan puskákkal lövöldöztek rájuk a védők, amivel persze semmi kárt se tettek a páncélozott monitorokban, viszont a hajóágyúk lövései megrongálták a Hungária Szálló homlokzatát. A hajók aztán éppen a Margit hídnál, ahonnan néztük őket, ismét megfordultak, és szépen, lassan, Csepel felé kiúsztak a városból.

Horthy admirálisnak hatalmas respektje van a hajósok között, hiszen ő volt az osztrák-magyar hadiflotta utolsó főparancsnoka, így biztosan ebben is az ő keze van. Azt mondják, hogy fiatalkorában, amikor még csak sorhajóhadnagy volt, valaki megkérdezte tőle:

– Van magának valami szava ezen a hajón?

Mire ő így válaszolt:

– Nekem? Tőlem kérdezi meg a kapitány reggel, hogy honnan fújjon a szél!

1919. szeptember 3., szerda

Kun Béla és a többi vezető Bécsbe szökött, vége a Tanácsköztársaságnak. Veszélyes betegség volt, de kigyógyultunk belőle! Cserébe viszont megkaptuk a románokat. Az se sokkal jobb. Sőt. Rusescu tábornok mindössze két ágyú és három századnyi katona segítségével megszállta Budapestet, ami kész röhej. Mi, BAK-os bokszolók önmagunkban ki kellett volna pofozzuk őket innen.

Aztán megérkezett a főhadtest is, és a parancsnokuk, Moşoiu generális diadalmenetben vonult végig a városon. A Nagykörúton néztük őket. Elég megalázó volt. Azóta is fosztogatják a várost, és ha nem lenne néhány erélyes amerikai és francia tiszt itt, akkor valószínűleg hamarosan semmink se maradna. Azt mondják, hogy még a Nemzeti Múzeum kincseit is el akarták lopni.

Nagyon tetszik nekem a francia egyenruha, főleg a kerek sapkájuk, a kepi. De nemcsak nekem – a lányok is bomlanak a francia tisztek után. Az Oktogonon láttam, hogy szinte megfojtják a fruskák az egyik Mösziőt, annyian állják körül. El is határoztam, hogy elkezdek franciául tanulni. Annyit már tudok, hogy Mádmázel, vuzávé dézsoli zjő, vúszávé?!6

Nem tudom, hogy ez pontosan mit jelent, de a lényeg, hogy működik. Kipróbáltam egy masamódnál. Eljött velem moziba. Egyszer talán még egy kepim is lesz!

1919. november 17., hétfő

Tegnap az utolsó román is elhagyta Magyarországot. Kevesen fognak sírni utánuk. Horthy admirális pedig darutollas, Bocskai-sapkás hadserege élén úgy vonult be Budapestre, mintha legalábbis ő győzte volna le a kommunistákat, nem az antant. Azt azért nem értem, hogy egy tengerész miért nem egy cirkálón közlekedik, miért fehér lovon?! Elveszett a hajója?! Fehér ruhában volt, sok aranyzsinórral,

megszámlálhatatlan kitüntetéssel, és a jobb vállától a kardmarkolatig rózsaszínűszalag vonult végig a zubbonyán, szíve alatt egy roppant csillag, sasfejjel.

Ez most vicc, vagy valami komoly?! Az egész jelenet olyan volt, mint valami elfuserált operettben: a bonviván fehér lovon belovagol, mire egy egész ország a karjaiba omlik. Csakhogy a bonviván öreg és csúnya, a menyasszony pedig bolond. Szerintem nem lesz jó vége ennek a frigynek.

1920

1920. január 16., péntek

Ezek a hülye amerikaiak csak másolni tudnak minket. Nálunk már a Tanácsköztársaság alatt is szesztilalom volt, de ők csak most vezetik be. Százharminchárom napig valószínűleg ott is kibírják majd az emberek ital nélkül, de lehet, hogy utána lázadás tör ki.

Igaz, az újságok szerint orvosi vényre adnak majd whiskey-t a „rászorulóknak”. Az biztos, hogy nagy lesz a sorbaállás a rendelőkben receptért!

1920. február 14., szombat

Ma kimentem a Fradi háziversenyére. A terem borzalmasan zsúfolt volt, alig lehetett levegőt kapni. Persze az edzőmre, Rózsa Jencire voltam a legkíváncsibb, aki nem is vallott szégyent: alig több mint húsz másodperc után egy villámgyors ütéssel kiütötte az izmosabbnak, erősebbnek tűnő Untenecker Jóskát.

Negyedórát tartott, mire Jóska magához tért. Még Ali bácsi is megijedt Jóska állapotától, pedig ő igazán tapasztalt edző. Gyönyörű knock out volt, de nagyon remélem, hogy velem sosem történik ilyesmi!

1920. március 29., hétfő

Laci ma mindkettőnknek habos kakaót rendelt a New Yorkban, és arról beszélgettünk, hogy a „kinevezett kormányzó”, Horthy admirális – aki ellentengernagy egy tenger nélküli országban – kijelentette, hogy Magyarország királyság, király nélkül. Logikus, nem?! Tőle biztosan az. És ami a hab a tortán: hamarosan családostul beköltözik a Várba. Még a végén meg is koronáztatja magát!

Miközben ilyesmiről folyt a szó közöttünk, egyszerre csak megjelent Eduárd Úr egy sarokháztorta-szelettel, rajta sok-sok tejszínnel és két gyertyával, amelyek az 1-es és 5-ös számjegyet ábrázolták. Laci tegnap megbeszélte a főpincérrel, hogy így fogja megünnepelni a születésnapomat. Többre nem futotta neki, de ez is nagyon jólesett.

Ennél is nagyobb meglepetés volt azonban, hogy a gyertyákat látva átült hozzánk Kosztolányi és Karinthy is, akik eddig csak fejbólintással nyugtázták köszönéseinket, amikor néha-néha összefutottunk velük. Kiderült, hogy Kosztolányinak is éppen ezen a napon van a születésnapja, csak ő kerek húsz évvel korábban született, mint én!

Nagyon kedvesen gratuláltak, csodálkozva, hogy még csak ennyi idős vagyok, hiszen a termetem és a fizimiskám alapján legalább három-négy évvel idősebbnek néztek (Kosztolányival nagyjából egyforma magasak lehetünk, 185 centi körül, de én még növésben vagyok). Rendeltek nekünk egy-egy kakaót.

Elbeszélgettek velünk, amiből nekem az tetszett a legjobban, amikor Karinthy elmesélte Kosztolányiról, hogy a szülei vicces emberek lehettek, mert a keresztségben a Dezső, István és Izabella (!) utóneveket kapta, utóbbit édesanyja után.

Fél órát röhögtünk ezen Lacival. Este pedig nem mostam kezet, hogy minél tovább megőrizzem ennek a két zseninek a kézszorítását, hátha átragadt rám valami a tehetségükből.

1920. április 20., kedd

Antwerpenben megnyitották az olimpiai játékokat, ami minden sportot szerető magyarnak nagyon fájdalmas dolog. Eredetileg ugyanis Budapest nyerte el a sportrendezvény rendezési jogát, ám a világháború után ezt is elvették tőlünk. Magyar sportolók még csak el sem indulhatnak a belgiumi versenyeken. Vajon mit lehet még elvenni tőlünk?!

1920. június 5., szombat

Ma mindenki sír az utcákon. Ha eddig valaki nem tudta volna, akkor most már biztos: vesztettünk. És az is kiderült, mit lehet még elvenni tőlünk: szinte mindent. Trianonban tegnap Benárd Ágost, a magyar kormány népjóléti és munkaügyi minisztere és Drasche-Lázár Alfréd rendkívüli követ és államtitkár aláírták a békeszerződést.

Magyarország kétharmadát elcsatolják, a hadseregünk maximum harmincötezer főből állhat, nem lehet többé légierőnk, sőt nehézfegyvereink sem, bár ezeket kevésbé sajnálom, mint a Kárpátokat és főleg a tengerpartot.

1920. július 27., kedd

A kávéházak veszélyes helyek. Ma a Vígszínház melletti Club Kávéházban az Ébredő Magyarok megöltek két embert. Éppen ott, ahol állandó törzsvendég Molnár Ferenc, Heltai Jenő, meg a színház többi nagy hírű szerzője, nem is beszélve a színészekről és a rendezőkről. Két díszletmunkás lett a bomba áldozata, nem az ismert nevek közül valaki, de persze értük is nagyon nagy kár.

A merénylők biztosan azért választották ezt a helyet, mert ez is annak a lipótvárosi tömböknek a része, amelyek a Pozsonyi úttól a Csáky utcáig és a Körúttól a Katona József utcáig tartanak, és amelyekről mindenki tudja, hogy a gazdag zsidó gyáros, Weiss Manfréd tulajdonai, az Ébredőknek pedig főleg a zsidókkal van bajuk.

De vajon miért? Azt hiszik, hogy a zsidók okozták Trianont? Nem inkább az olyanok, mint ők?!

1920. szeptember 17., péntek

A Buttola családdal ma moziban voltunk, mert már Galilei is megmondta: „Mégis mozi a Föld!” Megnéztünk egy filmet, amelyben egy Leslie Howard nevű pasas volt a főszereplő, aki Buttola Apuka régi ismerőseinek, a Steineréknek a fia. A szülők réges-régen kivándoroltak Angliába, és a kis Leslie már Londonban született. Edi szerint nagyon hasonlítok rá. Főleg profilból.

Lehet, hogy végül mégis inkább színész leszek?! Azt hiszem, hogy igen, mégpedig filmszínész! Leslie-t is majd felfalták a szemükkel a lányok.

Persze szokás szerint baj lett a magas termetemből.

– Üljön már le, nem látunk magától! – szólt rám egy érces hang, amikor kezdődött a vetítés. Felálltam, hogy észrevegye, valóban ilyen magas vagyok. Erre a hülyéje újból megszólalt:

– Na ne már, most meg ez a marha felállt a székre!

1920. szeptember 26., vasárnap

A bátyáim nagyon mérgesek, mert a Nemzetgyűlés elfogadott egy új törvényt,7 így mostantól csak tizenöt százaléknyi zsidó járhat majd egyetemre, ami nagyjából a fele a mostani orvosi és jogi egyetemi aránynak. Gyulus mindenképpen ügyvéd szeretne lenni, így őt ez nagyon rosszul érinti. Nekem szerencsére nincsenek ilyen ambícióim, így ez engem nem érint.

1920. október 13., szerda

Különös új szenvedély lett úrrá rajtunk: állandóan szópókert játszunk a bandával. Valaki elkezdi mondani magában az ábécét, egy másik megállítja, aztán minél több, azzal a betűvel kezdődő híres embert – színészt, politikust, felfedezőt –, városnevet, állatot, növényt, hegyet, folyót, tengert kell két perc alatt leírni.

Nagyon nem szeretem, ha valamiben nem én nyerek, így beiratkoztam az Almássy téri könyvtárba, és mindennap két-három órán át lexikonokat, térképeket bújok. Tízből nyolcszor hozom is a partit! Egy másik játékban, memoriterben pedig mindig én nyerek. Itt minél több szót kell megjegyezni, az adott sorrendben. Egyszer már nyolcvan szóig is eljutottam, amit még egy óra múlva is vissza tudtam idézni.

Legtöbbször a New York-kaffában8 játszunk. Idén új tulajdonos vette át a kávéházat, akit Tarján Vilmosnak hívnak. Ő még fényűzőbbé alakíttatta a helyiséget, és a bárba már csak estélyiben és szmokingban szabad belépni.

Eduárd Úr elmesélte, hogy Tarján Vilmos tíz évvel ezelőtt Az Est Lapok ünnepelt rendőrriportere volt, olyan hírnévvel, hogy egyszer egy banki sikkasztás elkövetője pusztán amiatt próbált külföldre szökni, mert meglátta őt a házuk előtt – pedig az újságíró csak a kedvesét várta, aki véletlenül ugyanott lakott.

Tarján úr reputációja akkor nőtt ilyen nagyra, amikor 1914-ben ő jött rá, hogy a mindenki érdeklődését kiváltó bűnügyben a luxuskurva Mágnás Elzát a házvezetőnője és annak szeretője ölték meg. Amikor pedig Gavrilo Princip ugyanabban az évben lelőtte a trónörököst és feleségét, a közeli tengerparti nyaralásából elsőként Tarján ért Szarajevóba, ahol rögtön a postahivatalba rohant, és hajnalig lefoglalta az összes telefonvonalat, hogy a konkurens lapok munkatársai ne tudósíthassanak haza, csak ő.

Így aztán Tarjánnak egyre több lett az irigye, akik alig várták, hogy valahogyan tönkre tegyék. Már azzal kihúzta a gyufát, hogy megírta, Ferenc József magyar király még a magyar vizet sem hajlandó meginni, hanem Bécsből hoznak neki gyorsvonattal utánpótlást mindennap a kedvenc ausztriai forrásából, amikor csak nálunk jár. Az is a kárára volt, hogy megírta, miként bántalmazták a rendőrök Kun Bélát az őszirózsás forradalom idején.

Így a Tanácsköztársaság leverése után kirúgták Az Esttől, és munkanélküliként egész nap a New York palota második emeletén működő Otthon Körben kártyázott. Irigyei pechére viszont három hónap alatt olyan hatalmas összeget nyert, hogy a Haas-örökösöktől megvehette a New York-ot.

Ezt a szakmát én is szívesen kipróbálnám! Mármint nem a vendéglőst, hanem a munkanélkülit, aki kártyából milliomos lesz.

1920. november 20., szombat

Ez a nap most már duplán is gyásznapként vonul be a családunk történetébe. Ma tíz éve hagyott itt minket Kicsi Angyal, de róla szokás szerint senki sem beszél. Nagy Főnök viszont éppen ma közölte, hogy egy rossz üzleti húzása miatt vége a gondtalan életnek, elszegényedtünk. A többi kereskedő már tíz napja csak kék pénzt fogadott el, de apánál továbbra is lehetett fehérrel fizetni, sőt sokan nála is váltották át a fehéret kékre.

Azt hitte, hogy jó üzletet csinál, aztán egyszer csak azzal szembesült, hogy a cég széfjében lévő fehér pénzt már nem váltja be egyik bank se, így annyit sem érnek, mint a papír, amire nyomtatták őket.

Nem tudom, mit beszélnek annyit mostanában „jó” meg „rossz” pénzről. Az igazán nagy és fontos dolgok nem kerülnek pénzbe: a levegőért nem kell fizetni: a nap ingyen süt, a virágok illatát is térítésmentesen hozza a szél. Az egészség is ingyen van viszont, ha beteg vagyok, akkor hiába megyek bármilyen üzletbe, egészséget nem tudok vásárolni.

A csókért sem kérnek semmit, vagy ha mégis, akkor (Nagyi szerint) már értéktelen. Én viszont már nagyon kipróbálnám!

1921

1921. május 25., szerda

Zombory Zoli barátomnak életem végéig hálás leszek. Neki köszönhetően színész lesz belőlem! A dolog úgy történt, hogy tegnap megkért, kísérjem el a felvételijére a Rákosi Szidi-féle Színitanodába.

Ő más hivatást el sem tud magának képzelni, ami érthető, mert nagyon jóképű, izmos fiú, imádják a lányok, szép a hangja, és ügyesen táncol (sőt ügyesen verekszik – már több kocsmát vertünk szét közösen). A Buttoláék házi koncertjén is mindig ő az egyik főattrakció.

A szülei is belenyugodtak a döntésébe. Az apjának jól menő cége van, rengeteg a pénzük, így sosem lesz gond számára a megélhetés, tanulni viszont nem nagyon szeret. Amikor kijött a sikeres felvételiről, el akart cipelni valahová, megünnepelni a dolgot, de nekem hirtelen egészen más ötletem támadt.

Bár egyáltalán nem készültem ilyesmire, mégis beálltam a felvételizők közé, miután Zoli elmondta, hogy Heltai Jenő bácsi a bizottság elnöke (akit mindenki Jancsinak hív, már csak a János-vitéz miatt is).9 Őrá mindig számíthatok, mert mamája Reich-lány volt10 a család bajai ágából, így szegről-végről rokonunk.

A bennem dolgozó versenyszellem sem engedte, hogy Zoli megelőzzön valamiben. Bementem hát a terembe, ahol azt kérték, hogy mondjak el egy verset. Elszavaltam Petőfi Az őrült című költeményét.

Amikor ott tartottam, hogy

Legyen orrok és szagolják,

Ha rothadok, s fulladjanak meg.

Hahaha!

És hol temettek el? Afrikában.

már láttam rajtuk, hogy tetszik, amit csinálok, és annál a résznél, hogy

Az asszony vonzza magához a férfiakat,

Mint a folyókat a tenger;

Miért? hogy elnyelhesse.

Szép állat az asszonyi állat,

Szép és veszedelmes;

Arany pohárban méregital.

biztos lettem benne, hogy felvesznek, bár a vers után még improvizálnom is kellett egy kicsit. Ez sem okozott nehézséget. Eljátszottam egy rövid árnyékbokszolást, ami könnyen ment, hiszen otthon mindig így edzek. Végül egyhangú döntéssel felvettek. Színész leszek! Reszkess Leslie Howard! Főleg profilból!

A folytatás viszont már nem volt ilyen vidám. Beültünk ünnepelni a galerivel az öreg Weingruberhez a Teréz körút és az Aradi utca sarkán lévő Edison kávéházba. A fiúk – Garai Pubi, Pásztor Jóska, Bronstein Eli – már izgatottan vártak minket. Megittunk egy-két pohár sört, azután elhatároztuk, hogy valahol máshol folytatjuk, de ahogy kiléptünk az utcára, a körút túloldaláról belénk kötött egy rakás egyetemista suhanc.

Az Ébredő Magyarok „segélyegyesületének” tagjai voltak, vagy nyolcan, mozdulatlanul és támadásra készen. Róluk már tudtuk, hogy karitatív működésüket, az önsegélyezést a szónak abban a szoros értelmében űzték, hogy önmagukon segítettek, tekintet nélkül a segélyezés eszközeire, amelyek feszítővastól késig a legkülönbözőbbek voltak.

– Ott jönnek a bibsi bolsik! – kiabálták, és átszaladtak hozzánk.

Mondtam Zolinak, hogy vigye vissza a kaffába a verebeket, azaz a többi fiút, akik csak útban lennének a verekedésnél. Az „ősmagyarok” kezdetben egy goromba szót sem szóltak, ami még nyilvánvalóbbá tette, hogy rossz szándékkal közelednek, aztán bedobtak néhány olcsó poént a görbe orromról, és lökdösődni kezdtek.

Közben visszaért Zoli is, aki tudja, hogy nálam könnyű kiverni a biztosítékot, így megpróbálta lebeszélni őket a további gúnyolódásról azzal, hogy felkapta a teraszról a hatalmas asztalt, és a nyolc támadó közé dobta, majd nyomban csapásra lendült az ökle is.

Mint valami mitológiai óriás, úgy kaszálta csodálatos könnyedséggel és gyorsasággal az ellenfeleit, a küzdelembe hevült boldog arckifejezéssel, szétterpesztett lábai fölött jobbra-balra hajladozva a felsőtestével. Egyik embert csapkodta a másikhoz, és ha nem volt ember, akkor széket és asztalt, bombasztikus erővel.

Csontok recsegtek, testek puffantak, sebesültek jajgattak, és Zoli egyre verte vissza a támadókat, rúgásokkal, csapásokkal, de aztán az egyikük egy ólmosbottal, vagy valami hasonlóval lecsapta.

Nekem sem kellett több. Bal kezemmel megragadtam az egyik strici kabátját, majd egy Jóska bácsi-féle jobbegyenest küldtem az orrára, hadd legyen neki is görbe a heftje.

A srác nem állt valami stabilan a lábán, így egyenesen berepült egyik volt osztálytársam papája, Kertész Pali bácsi divatáruüzletének kirakatába. Közben már Zoli is feltápászkodott, és két fickót felkapva, afféle Teréz körúti Kinizsi Pálként forgott velük körbe.

Erre már a többiek is nekünk estek, és mindkettőnket leütöttek. A viszonylag gyorsan kiérkező rendőrök szerencsére hamar belátták, hogy nem mi voltunk a kezdeményezők, így rövid igazoltatás után elengedtek bennünket, az „ébredőket” viszont bekísérték a kaptárba.

1921. május 26., csütörtök

A Buttola-ikrek – egyházi alapon – szintén színészek lesznek. Egyházi alapon, hiszen egy házban lakunk. Reggel ugyanis – kissé még kóválygó fejjel – elmeséltem Edinek, hogy mi minden történt tegnap, mire szó nélkül elrohantak, Pistával együtt. Csak nemrég jöttek vissza: ők is elmentek a Tanodába, és mindkettőjüket felvették.

Ikrekre mindig szükség van egy színháznál, így könnyű dolguk volt, ráadásul ők már játszottak A Pál utcai fiúk-filmben, tehát van némi rutinjuk is a színjátszásban.

Az ő ünneplésük ma este jóval békésebbre sikeredett, mint tegnap a miénk: Buttola Mama isteni vadas fácánt főzött zsemlegombóccal, amit mi úgy befaltunk, hogy mire Laci hazaért a koncertjéről, már egy árva falat sem jutott neki, így kénytelen volt kacsazsíros kenyeret enni lila hagymával. Azt szintén megkóstoltam néhány karéj erejéig, hátha jót tesz a tegnapi pofozkodástól még mindig sajgó állkapcsomnak.

1921. szeptember 5., hétfő

Megkezdtem a Színitanodát. Máris megtapasztaltam, hogy milyen nagy dolog Rákosi Szidi nénihez, a Nemzeti Színház tagjához járni. Rengeteg Pest-szerte az ilyen-olyan szintű zugszíniiskola, de ennek az egynek a híre makulátlan. Minden családi barátunk le van nyűgözve, hogy felvettek ide, és azt hiszem, hogy – talán életemben először – a szüleim is büszkék rám.

A Szidi néni és családja által épített Király Színház épületében tanulunk, ami önmagában is megtiszteltetés. Nekem azért egy kicsit csalódás, hogy egy-egy évfolyamra vagy hetven tanulót vesznek fel, így már-már ipari méretű az oktatás, viszont csodálatos tanáraink vannak.

A legszimpatikusabb Diettrichné Papp Júlia, a színpadi elmélet és gyakorlat tanára. Drámai gyakorlat (Rákosi Pál), ének (Farkas Ferenc) és tánc (Molnárné Utasi Gizella) mellett vívni is tanítanak bennünket (Nádujfalvy József). Egy furcsa, nagyon fiatal és kissé lányos figura, Szerb Antal, aki még csak végzős egyetemista, a világirodalmat próbálja a fejünkbe verni.

Nekem ebben van egy kis előnyöm, mert rengeteg könyvet olvastam már azok közül, amelyekről beszél. A színészmesterség órákra bejár Márkus Emília is, aki az első magyar film, A tánc főszereplője volt még bő húsz évvel ezelőtt, de valaha (talán a honfoglalás idején) őt tartották minden idők legjobb Júliájaként is számon.

A kisujjában van az egész szakma, mint ahogy persze Szidi néninek– és remélem, nemsokára már az enyémben is lesz!

1921. szeptember 30., péntek

A növendékek között van egy régi ismerősöm, a Sonnenschein Rózsi is, aki azóta Bársonyra magyarosította a nevét (én itt is a Rejtőt használom, mint a bokszolóknál). Csodaszép nagylány lett belőle, aki már gyerekkora óta játszik színházban. Először Feld Irén, majd Robicsek bácsi gyermekszínházában tanult-játszott, sőt szerepelt már filmben is, a Halálos csöndben.

Rózsi papája, Eduárd Úr kezdetben jobban örült volna, ha kenyereslány lesz a gyerekből, de mostanra belenyugodott abba, hogy inkább a színházat választotta. Rózsi tud a legjobban táncolni közülünk (már fel is vették a színház tánckarába), így mindig ő mutatja be a lépéseket a táncórán. Jövő hónapban pedig már játszik is itt, a Királyban, a nagyszínpadon, a Régi, jó Budapestben.

Van egy alacsony srác, Feleki Kamillka, akivel ördöngös táncpárost alkotnak. Nekem is megmutattak pár szteppfigurát, amit így-úgy már meg tudok csinálni. (Ha színpadon nem is, de Buttoláék nappalijában majd biztos elő is adhatom őket.) Rózsiék most azt tervezik, hogy a Baroccaldi Cirkuszban tanulnak még néhány akrobatikus elemet, szaltózni, arabeszkezni, meg ilyesmit, hogy később még bravúrosabb táncszámokat tudjanak kidolgozni.

Rózsi barátnőjéből, Fenyvessy Éviből is lesz valami, bár se nem olyan szép, se nem olyan ügyes, mint Rózsi, viszont nagyon igéző szemei vannak, és jól is játszik. Persze egyik lány sem olyan gyönyörű, mint Orosz Vilma, aki úgy járkál közöttünk, mint valami szökött muszka nagyhercegnő. Alig köszön vissza, és a színpadon sem néz a szemembe. Persze ez nem is lenne könnyű, mert alig merem ráemelni a tekintetemet.

A felettünk lévő osztályba jár egy zseni: Latabár Kálmánnak hívják, és a bátyjával, Árpival együtt máris sokat lépnek fel nagyközönség előtt. Énekelnek-táncolnak-mókáznak, a nézők pedig imádják őket. Csodálatosak. Bárcsak én is tudnék olyan önfeledten marháskodni, mint ők!

1921. október 16., vasárnap

Pár napja lent voltam a BAK-ban. Már az edzés vége felé jártunk, szokás szerint Jóska bácsival iskoláztam, amikor belibbent a terembe egy istennő, az egyik ólomsúlyú bokszoló barátnője, valami Vali. Én egy pillanatra elkaptam a szemem Jóska bácsi kesztyűjéről, és a testhezálló ruhában bevonuló, fantasztikus alakú lányra bámultam.

A következő emlékem az, hogy a ring közepén fekszem, zúg a fejem, Jóska bá’ és két fiú jeget tesz az orromra, és egy törülközővel szorítják le véres heftimet, ami úgy fáj, mintha rádőlt volna a New York-palota tornya. Jóska bácsi legendás jobb-csapottja éppen telibe talált.

– Jencikém, nem lehet minden pofon mellé egy forgalmi rendőrt állítani. – szabadkozott Jóska bá’.

Egy kis idő múlva, amikor kissé magamhoz tértem, átvittek egy orvoshoz, aki megállapította, hogy eltört az orrnyergem (nem is tudtam, hogy van nekem ilyesmim), és agyrázkódásom is lett. A rossz hír az, hogy nincs mit tenni, nem tudják begipszelni az orromat, tehát mostantól ilyen ferde marad. Nesze neked Leslie Howard! Főleg profilból!

1921. október 26., szerda

Márciusban egyszer már visszatért Magyarországra IV. Károly, hogy ismét elfoglalja a trónját, de a kormányzó akkor még szép szóval le tudta beszélni erről, és a királyi pár – némi huzavona után – elhagyta az országot, de ahogy az újságoknak is nyilatkozta, erősen megrendült a bizalma Horthyban, aki előzőleg levélben hűségnyilatkozatot tett neki.

Három nappal ezelőtt aztán Habsburg Károly újra visszamerészkedett. Ezúttal repülőgépen érkezett Svájcból, és egy Sopronhoz közeli mezőn szállt le, Cziráky gróf birtokán. A királypárti-és a kormányerők először Budafokon, majd Budaörsnél harcolgattak egy kicsit, de a király gyöngécske erőit hamar lefegyverezték, Károlyt pedig Tatán elfogták. Szerencséje, hogy nálunk nincs guillotine, mert akkor aztán igazán megrendülhetett volna a bizalma, sőt az egészsége is.