részlet

Corvina

© válogatás és előszó: Király Levente, 2023

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6935 9

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

„Ördög bujjék beléd, szeretett barátom, ha nem örülsz”
Levelek (1844–1848)

„Shakespeare egymaga fele a teremtésnek”
Levelek, színi bírálatok (1842–1847)

„Ezen uraknak a magyar rímről és mértékről fogalmok sincs”
Levelek, cikkek (1844–1847)

„Itt ha vesznek is könyvet, tán csak azért veszik, hogy bele szalonnát takarjanak”
Úti jegyzetek (1845) és Úti levelek Kerényi Frigyeshez (1847)

„Szerelmetes fa-Jankóm!”
Levelek Arany Jánoshoz (1847–1849)

„Első bravúrja az volt fiamnak, hogy kéthetes korában fölült az ágyán”
Levél és életrajz (1847–1849)

„Üdvez légy születésed napján, magyar szabadság!”
Cikkek, jegyzetek, naplóbejegyzések (1848)

„Hanem azt koránse várjátok, hogy én titeket magasztaljalak”
Levelek, cikkek, röplapok, beadványok (1848)

„Azon sereg, melyet Bem vezérel, lehetetlen, hogy ne győzzőn!”
Levelek, cikkek, töredékek (1848–1849)

Előszó

„Miben látja Petőfi aktualitását?” – tette fel a kérdést az Irodalomtörténet című folyóirat 1972-ben egy sor művésznek. Weöres Sándor ezt írta válaszul: „Ma, sajnos, semmiben. Mert, mint gyermekkoromban – bár más előjellel – ma megint vitamindús tápszert főznek belőle, ahelyett, hogy meghagynák természetes édességnek és borzongató keserűségnek. Petőfit saját szobra takarja el: azelőtt a pathetikusan szónokló, esküre emelt kezű; ma a vékonypénzű forradalmár. Irodalompolitikánk Petőfi, Ady, József Attila hármasságát példaképpé aranyozza. Már pedig a költő nem szobor, nem demonstráció, hanem eledel; s a gipszet és aranyozást megenni nem lehet. Nem a költők közéletisége ellen beszélek. Az említett három poéta munkásságában a politika, közélet annyira organikus, hogy ha valamely válogatásból ezt az aspektusukat kihagynánk, félkarú-féllábú roncsokká változnának.”

Vajon mennyire aktuális ma, születése után kétszáz évvel Petőfi? A Weöres által emlegetett aranyozás hál’ isten lekopott róla, nem tűzi lobogójára egyetlen politikai párt vagy mozgalom sem, és bárki torzításmentesen élvezheti életművét, akár azonnal, egy kattintás után. De hiába a gyors elérés és a megtisztított Petőfi-kép, az újabb nemzedékek számára egyre kevesebbet mond az egész jelenség; költészete már nem szellemi-lelki táplálék, hanem csupán bebiflázni való nyelvemlék, félúton Balassi és Radnóti között. Vegyük például egyik legcsodálatosabb versét, A négyökrös szekért! Utazik manapság valaki négyökrös szekéren? Sima lovas szekéren sem. Látja a csillagos eget éjszaka? Falun még talán, városokban aligha. Énekelgetnek az emberek társas együttlétekkor? Fülhallgatón szól, külön-külön mindenkinek a saját, streamelt zenéje. Vége a világnak emiatt, kongassuk meg a vészharangot? Nem kell megijedni, minden régi alkotás sorsa ez: idővel kopik, fakul, torzul, végül elfelejtik. Persze, Petőfi még túl közel van hozzánk mindehhez, és mivel a magyar kultúra elképzelhetetlen nélküle, emlékét ápolni kötelességünk. Szerencsére minden elhivatott magyartanár, színművész, zenész és énekes, Petőfi-könyvet publikáló kiadó, muzeológus vagy irodalomtörténész tesz érte: aktualizálják, mai ruhába öltöztetik, elszavalják, megzenésítik, hogy újra és újra megmutassák, Petőfi a valaha volt legnagyobb magyar költő, akinek életműve és élete elválaszthatatlanul összeforrt a magyarul beszélő emberek közösségével, azaz a magyar nemzettel. És minél többet mutatunk meg belőle, annál élőbb lesz, vagy legalábbis kevésbé (fél)holt. Szerencsére van miből válogatni: a szokásos iskolai szöveggyűjteményekben szereplő versein kívül írt még nagyon sok remekművet, rengeteg hangon meg tudott szólalni, az emelkedettől a frivolig, a szívszaggatóan romantikustól a néha egészen előre mutatóan modernig. Egész életműve – és életrajza is – azt igazolja: nem sokáig érdemes élni, hanem sokat. Hiszen mi minden belefért ebbe a huszonhat és fél évbe! Gondoljunk csak bele: Petőfi már az eleve csúcsformájában lévő irodalmunkba robbant be, és nem mellesleg senki, sem előtte, sem utána, ilyen nagy hatású költészeti nyelvújítást nem csinált, mint ő. A János vitéz nemzedékek kedvenc olvasmánya volt, a Nemzeti dal és a forradalom elképzelhetetlenek egymás nélkül. A lírában még évtizedekig petőfiül gondolkodtak, petőfisen fogalmaztak. Ahogyan pedig a költő (vagyis: A Költő) szerepét a társadalomban megvalósította, az legalább másfél évszázadon át érvényben maradt, annak ellenére, hogy soha senki még csak meg sem tudta közelíteni közéleti hatását. Sokan talán még mindig úgy gondolják: egy költőnek korán meg kell halnia, előtte illik nyomorognia, és gyújtó hangú verssel az ajkán kell forradalmat kirobbantania.

Az életben is annyi minden történt vele! Többek között eltemette egy fiatalkori szerelmét, Csapó Etelkét. Későbbi felesége, Szendrey Júlia a szülői tiltás ellenére őt választja. Következetes és hatásos közéleti tevékenységet végez – ma úgy mondanánk: tematizálja a politikai teret mint sztárművész influenszer. Az 1848-as forradalom egyik főszereplője, később azonban radikalitása és tapasztalatlansága miatt elbukik az országgyűlési képviselő-választáson. Beáll a szabadságharcosok közé, és megvalósul, amit meg is jövendölt: „ott essem el én, a harc mezején”. Így ő lett a magyar szabadságért folytatott küzdelmek mártírja az aradi vértanúkkal egyetemben. És hogy még nagyobbra nőjön a legendája: holtteste sohasem kerül elő, ezért évtizedekig élt a titkos remény: hátha csak bujkál valahol, hátha csak orosz fogságba esett, s nemsokára visszatér…

Ez a könyv nem a költő Petőfivel foglalkozik, hanem a levélíró, az útinaplót jegyző és a nyilvánossághoz forduló közírót mutatja be. Aki a pesti polgári közeg számára is szokatlanul szabadszájú volt: igen cifrán káromkodott, sőt még leveleiben is leír olyan szavakat, amelyeket az illemtudó kiadások rendre kipontoztak. Aki olyan mesterien tudott pénzt kunyerálni, hogy a kölcsönadó azt érezhette, ő van megtisztelve, hogy kisegítheti Sándor büdzséjét. Aki aztán ezeket a kölcsönöket nem mindig fizette vissza, de igen kreatívan meg tudta magyarázni, miért van nála jobb helyen a pénz. Akinek fergeteges humora volt, tessék csak elolvasni az úti jegyzeteit (mindkettő csorbítatlanul szerepel e könyvben) vagy az Arany Jánossal folytatott levelezését (néhány Petőfi-levél olvasható itt is). Aki ugyanis azt gondolná, a magyar romantika két állócsillaga sótlan figurák, afféle karót nyelt félistenek voltak, a levelekből láthatja majd: mint két viháncoló kamasz ugratták egymást, bolondoztak, és közben elképesztően kreatívan használták a magyar (és a latin, az angol, a német, a francia) nyelvet.

Mindezekről mások is írtak és beszéltek már hosszan, de most, újraolvasva Petőfi életművét az egyik legfontosabb tanulságnak ez tűnt, és erről talán ritkán esik szó: de hiszen ez az ember olyan fiatal! Benne van minden sorában a fiatalság ereje, magabiztossága, bája és szépsége, fésületlensége és igazságkeresése. Mert hiába tapasztaltabb, bölcsebb az idősebb ember: az újítást, a változást mindig a fiatalok hozzák el. És éppen azért érhette el Petőfi a kor szellemi csúcsteljesítményét, mert a magyar nemzet is fiatal volt még akkor, ezért is érezzük azt, mennyire összenőttek. Egy fiatal nemzet fiatal zsenije volt.

Azóta tapasztaltabbak lettünk, egy kicsit tán bölcsebbek, de sokkal-sokkal cinikusabbak, megkeseredettebbek és szomorúbbak is. Ki tudja, leszünk-e még valaha is olyan frissek, életerősek, vidámak és boldogok, mint Petőfi Sándor 1848 kitüntetett pillanataiban? Titkon talán mind ezt reméljük, legalább egy kicsit.

Király Levente

[Szüleim] örűltek, hogy a katonaságtól megszabadultam, de – képzeld, barátom! – azt akarák, hogy mészáros legyek, én és mesterember! Ennek két oka volt. Először az atyám engem mindig jobban szeretett volna látni: húst mérni, mint jambusokat, trochaeusokat faragni. Másodszor – s ez már fontosabb! – szüleim elszegényedtek, annyira, hogy engem tanulásomban segíteni nem voltak képesek. Azonban – gondolhatod – hogy ha még tíz ily fontos ok lett volna is, ebben velök meg nem egyezem.

[…] az Athenaeumban jött ki egy versem (nem tudom, olvastad-e? saját nevem alatt), azonban ez az első és utósó vers melyet tőlem lát a világ. Lemondok, barátom a verselésről, le! ez a mai világban szegény embernek háládatlan egy mesterség, átkozott keveset hajt a konyhára; lemondok tehát és a prózához állok, barátom! mitől valaha annyira irtóztam.

(Levélrészlet Szeberényi Lajoshoz,1 Pápa, 1842. júlis 7.)

1 Szeberényi Lajos (1820–1875) ügyvéd, hírlapíró, Selmecbányán Petőfi iskolatársa volt

A jó barát

„Ördög bujjék beléd, szeretett barátom, ha nem örülsz” Levelek (1844–1848)

Frici barátom!

rajtad kezdem, azaz Kaján Ábel1 barátunkon – hisz ismered? hogyne? most jött ki egy cikkje az Életképekben, épen ma. Reggel Frankenburgnál2 vagyok, hát a mondja hogy aszondja: ki is az a K. A.? Hát aszondom hogy izé, Pakk Adalbert, jó barátom. – Ugy hát, aszondja rá Frankenburg, csak önnek adom a honoráriumot, aszondja, s ön majd adja át neki, aszondja. – Jól van, mondok, majd átadom csak bizza rám, mondok. De később jobban meggondolván a dolgot, azt határzám, hogy én bizon nem adom oda Kaján Ábel barátunknak azt a négy pengő forintot, mert magamnak is roppantott nagy szükségem van rá. Különben sem teszem föl Kaján barátunkban azt a szemtelenséget: hogy első fellépteért pénzt vegyen el. Köszönje meg, hogy nevét nyomtatva látja.

(Levélrészlet Pákh Alberthez,3 Pest, 1844. április 15.)

…

Kedves Aurélom!

tudod, miszerint a sentimentalis4 ömlengéseket nem imádom, tehát csak simpliciter5 köpöm ki, hogy te is azok egyike vagy és léssz, kiket szeretek, lelkemből szeretek. Ha ez sem elég, akkor kutyák fasza a kend seggébe, tudja kend?…

(Levélrészlet Kecskeméthy Aurélhoz,6 Pest, 1846. január „nem t’om hányadika” [sic!])

…

Be szép időket éltem azóta, hogy elváltunk, kedves öcsém!… Szatmárban egy olyan lyánykát ismertem meg, amilyen Párizsnak is sok volna, a George Sandok7 hazájának, nem pedig Szatmárnak, az ólmos fütykösök termőföldének. És én szeretem e lyánykát, és ő szeret engem, és mi boldogok vagyunk, és talán még boldogabbak is leszünk, mert meglehet, hogy mielőtt a most születendő év meghal, mi igy fogjuk egymást szólitani: „Hallod, kedves feleségem?… Hallom, édes férjem.” Ördög bujjék beléd, szeretett barátom, ha nem örülsz; mert én ugy megörültem, mikor azt olvastam leveledből, hogy ezer pengőt kaptál, mintha én kaptam volna kétezer pengőt. Te Soma! hátha mi még nagyszerü életet is élünk valaha, olyat, amilyenről sokszor álmadoztunk, tudod?…

Önkénytelenül keserű mosolyra fanyarodott ajkam.

(Levélrészlet Orlay Petrics Somához,8 Pest, 1846. december 26.)

…

Imádott Gabim!

Baszom a szentháromságomat, ha kimondhatatlanul nem sajnálom, hogy meg nem látogattalak, de teljes lehetetlen. Szerelem hozott le Szatmárba s az tartott itt, márpedig ez, tudod, hogy azt mondja: én vagyok a te urad istened, ne legyenek kivülem idegen isteneid. Viharos napokat éltem át, de az eredmény, az, hogy megjőve Párizsból, rögtön megházasodom, mi még szeptemberben megtörténik. Menyasszonyomról csak annyit mondok, hogy ő lesz az összes magyar irók feleségeinek koronája. George Sand esze s Shakespeare Júliájának szive egyesűlt az én Juliskámban, ugy biz, ecsém. Engem már megáldott az isten, azt kivánom, hogy tégedet is áldjon meg.

(Levélrészlet Kazinczy Gáborhoz,9 Szatmár, 1847. május 28.)

…

Pajtás!

Azt hallom, hogy megnősültél. Okos ember vagy, ha igaz, okosabb, ha nem igaz.

Sándor

(Levél Vas Gerebennek,10 Pest, 1848. augusztus 6.)

A színész

„Shakespeare egymaga fele a teremtésnek” Levelek, színi bírálatok (1842–1847)

Szinésszé kell lennem, kell, nincs semmi menedék; szülőim nem segíthetnek, s Pápán nincs semmi alkalmam, mellyel a nyomorú filléreket életem tengetésére megszerezhetném. Most már harmadszor szinésszé! Lássuk mit ád a végzet. Mondjam-e, hogy nem csak a mindennapi kenyér keresése célom (mert ugy kocsissá vagy béressé lennék, s bizonyosabb kenyeret eendném), hanem, hogy magasabbra törekszem, s a célt szemem elől soha elveszteni nem fogom. Művész és költő! barátom, mint hevülök. De már rég meg van mondva, hogy én középszerü ember nem leszek: aut Caesar aut nihil.11 Ne nevess ki, barátom, ha bolondokat beszélek.

(Levélrészlet Szeberényi Lajoshoz, Pápa, 1842. november 2.)

…

Karácsonykor Pesten valék, s megismerkedém személyesen Bajzával12 és Vörösmartyval.

Vörösmartynak szembetűntek verseim, s amint Bajzától hallám, ő a Petőfi név alatt valami régibb irót vélt rejtezni. Fél napot tölték a régtől tisztelt, szeretett 2 férfi körében. Boldog fél nap! Szinésztársaim is olvasták az Athenaeumban13 Petőfi verseit; de ők nem hiszik, hogy én vagyok az. Egyébiránt nem sokat törődöm velök, kik többnyire asini ad lyram.14

(Levélrészlet Szeberényi Lajoshoz, Kecskemét, 1843. március 5.)

…

A szinészetben, noha még csekély, de mégis észrevehető haladásom; egypárszor már volt szerencsém a közönség figyelmét megnyerni, megtapsoltatni; mi négy hónapos szinésznek elég. Folyó hó 23-n lesz jutalomjátékom, nagy üggyel bajjal, de mégis kivívtam, hogy Lear legyen. A bohócot játszandom benne; amit megkapni szinte nem kevés küzdésembe kerűlt; mert mennyi az ármány a szinészetnél. Gyakran jajdulok föl: isteni müvészet, mért ördögök papjaid!

(Levélrészlet Bajza Józsefhez, Kecskemét, 1843. március 14.)

…

Nyárhó 17. Harminc év egy játékos életéből. Dráma Ducange-tól.15 – Beszélik, hogy sokkal több ásítás volt, mint néző; beszélik… mert én bizonyosan nem tudom, minthogy már az első felvonásban, éppen midőn Udvarhelyi16 azt mondá: „kezök összetevődik”, elaludtam.

(Színházi kritika részlete a Pesti Divatlapból, 1844. július 5.)

…

Nemzeti színház, február 13. 1847. Egressy Gábor17 jutalmára „III. Richárd király” Shakespeare-től.

Nem ismerek nagyobb lelki nyomoruságot az önzésnél, s van-e az angolnál önzőbb és így nyomorúbb, piszkosabb nép széles e világon? E nép nem ismer se istent se embert, csak saját zsebeit; zsebe a tengely, mely körűl a föld, a mindenség forog; e nép a megtestesűlt kétszerkettő, a megtestesűlt ősprózaiság, s e népnek vannak legnagyobb költői, e népnek van Shakespeare-je. Vajon ki intézi a világ dolgait: valami elméjében megháborodott sors-e, vagy egy kitanulhatatlan bölcsességű isten? Akárki e mester, de rám gyönge szemű emberre nézve, ki nem látok a tenger fenekére, a világkormányzás misztériumainak mélységébe, csak legfölebb egypár lábnyira a víz fölszíne alatt s odáig is csak homályosan, rám nézve, mondom, igen bosszantó, hogy Shakespeare-t e pimasz nép vallja tulajdonának. Magyar létemre természetesen azt szeretném, ha magyar volna; s miután már nem magyar, lenne hát francia, de más ne, mert más nem érdemel Shakespeare-t. Hiába pletykáztok, hiába kofálkodtok a franciák ellen; ők hibáikban is becsülendőbbek, szeretetre méltóbbak, mint akármely más nemzet erényeiben, legkivált pedig a desperátus18 német, ki leginkább hajigálja őket pállott szivének és penészes agyának rothadt gyümölcseivel. Csak annyit mondok nektek, hogy kedvesebbek az úr szine előtt a franciák hétköznapi ruhájokban is, mint ti fényes ünnepi köntösben, mert ők tettek és tesznek az emberiség javáért, mig ti csak a magatok javát keresitek, vagy azt sem. „Honneur aux enfants de la France!”19 zengi Béranger,20 s mondja utána minden becsületes ember.

Miről is kezdtem beszélni? igen, Shakespeare-ről.

Shakespeare! Változzék e név heggyé s magasabb lesz a Himalájánál, változzék e név tengerré, s mélyebb és szélesebb lesz az Atlanti-óceánnál; változzék e név csillaggá s ragyogóbb lesz a napnál. Talán a természet kamatra adott valami nagy szellemet még a hajdankorban, s a kamatot esztendőnként a tőkéhez csatolta, s miután ez évezredek multával már megszámíthatatlan összeggé gyarapodott, terhe alatt leszakadt az ég, s e roppant szellemkincs Angliának Stratford nevű városában esett le egy gyapjúkereskedő silány viskójába, épen mikor e jámbor atyafinak Vilmos nevű fia született, ki első lélekzetével beszítta, mi az égből rá omlott. Több effélét lehetne mondani, mi tán nevetséges nagyításnak tetszik, pedig korántsem az. Shakespeare egymaga fele a teremtésnek. Őelőtte tökéletlen volt a világ, s az isten, midőn őt alkotá, így szóla; ne[sz]tek, emberek, ha eddig kételkedtetek, ezután ne kételkedjetek létezésemben és nagyságomban! Mind előtte, mind utána sem madár, sem emberi elme annyira nem röpült, mint Shakespeare. Fölhozta a szív tengerének legmélyebben fekvő gyöngyeit, s lehozta a képzelet óriás fájának legmagasabb virágait. Megrabolta a természet minden szépségét; mi csak azt szedegetjük, böngészgetjük, mit ott hagyni épen kedve telt, vagy amit elhozni méltónak sem tartott. Nincs az az indulat, nincs az a szenvedély, az a jellem, melynek mását nem adta, s oly festékkel, mely semmi idő multával sem veszti el szinét, mégcsak meg sem halványodik; neki jutott örökül azon ecset, mellyel a világszellem a tarka földet, a fényes csillagokat és a kék eget festette, mik olyanok lesznek évezredek múlva, amilyenek voltak évezredek előtt.

III. Richard egészben véve nem tartozik Shakespeare legjelesebb művei közé, a többihez képest száraz és egyoldalú. Minden felvonásban s majd minden jelenésben átok és halál. A történet nem oly érdekes, mint Romeo és Júliában, s nincsenek benne szenvedélyek, mint Othellóban vagy Lear királyban; de tekintve a jellemfestést, e mű a legbámulatosbak egyike, s ott áll mingyárt Coriolan és Falstaff mellett. Richard a gazság tökélye. Ő nem tántorodik s nem sűlyed el fokonként, nem véletlenül téved a rossz útra, hanem egyenesen fölteszi magában, hogy gazember lesz, s ezt oly hidegvérrel, amilyennel más a kabátját ölti föl vagy veti le. Célja az uralkodás, s ő nem tekinti az utat hozzá, csak a célt; ehhez oly vidáman, oly jókedvvel megy, mintha illatos virágokon járna, nem pedig áldozatainak holttestein. Minden összehúzott szemöldöknél, minden szikrázó szemnél, minden fogcsikorgatásnál borzasztóbb e jókedv, e vidámság, e humor; a tenger mosolya ez, mely halkan ringatózva játszik a napsugarakkal, mig rajta összetört hajók romjai tévedeznek. De van egy jelenés e darabban, melynél nagyobbat, merészebbet nem írt Shakespeare, milyenbe belekapni kétségbeesett őrültség volna mindenkitől, csak oly korláttalan, mindenható erőtől nem, mint az övé. Ez az első felvonásbeli, koporsó melletti jelenés. A holt férjet kiséri neje a temetőbe; Richard megállítja a gyászkiséretet, s az özvegyet eljegyzi magának ott rögtön. Richard formátlan, sánta, görbe vállú, rút arcú, Richard volt a halott gyilkosa, s mindezeknek dacára kivívja, hogy a most temetendő halott özvegye elfogadja tőle a gyűrűt, azon asszony, ki kétségbe van esve férje halálán, ki tudja, hogy férjét Richard ölte meg, ki fölléptekor a föld minden átkát kiáltja a gyilkos fejére, s ki ezt át is akarja döfni. Richard saját kardját nyújtja neki, mondván: „ölj meg!”, az asszony céloz; Richard biztatja: „ölj meg, én öltem meg férjedet…”, az asszony szúrni akar; „ölj meg, szól Richard, én öltem meg férjedet… mert szép vagy és én szeretlek!” Az asszony kezéből kiesik a kard, s nemsokára elfogadja Richard gyűrűjét. E jelenésnek nincs párja nagyszerűségben. Ezt Shakespeare valamely delíriumában írhatta, mert józan ésszel még ő sem merhetett ilyenbe fogni.

Egressy Gábor III. Richardból oly alakot teremtett, amilyet vártunk tőle, amilyet csak tőle várhattunk. Nem szükség Egressy helyét kimutatnom a magyar szinészek közt, kimutatta már azt a közönség, hála istennek, habár sokára is; s szót sem érdemel egypár bangó,21 ki még most is el akarja tőle disputálni22 az elsőséget. Ezek csak olyanok, mint kik a megfutamodott hadseregtől hátramaradnak, s töltéseiket kilövöldözik, nem is azért, hogy találjanak, hanem hogy terhöktől menekűljenek s aztán könnyebben szaladhassanak. Megmondom: mi a különbség Egressy és többi elsőrendű szinészeink között; ezek mindnyájan kitűnők, vagy, mea pace,23 remekek a magok nemében, Egressy pedig már minden nemben adott kitünőt, remeket. S ez a nagyság mértéke a művészetben ugy, mint a költészetben: a sokoldalúság; ezért nagyobb a drámában Shakespeare, mint Molière, ezért nagyobb a lírában Vörösmarty, mint Hugó Victor, ezért nagyobb a szinészetben Egressy, mint többi társai. Míg ezek csak egyes hangszerek, amazok közül mindenik egy-egy zenekar.

III. Richard Egressy Gábor legsikerültebb, legfeledhetetlenebb alakjainak egyike. Már arca olyan, hogy méltó volna márványba vésetni örök idők számára. Rettenetes arc apró mosolygó szemeivel s nagy éhes szájával. Szemei a bűvös virágok, melyek magokhoz csalják az embert, s szája a feneketlen örvény, mely az embert aztán elnyeli. Valóságos anakonda-nézés, mely odaédesgeti a madarat a kígyó torkába. Ha ezen arc álmodban megjelenik: mire fölébredsz, azt veszed észre, hogy véred elzsibbadt. S ez csak az arc és a néma mosoly; hát mikor nevet, milyen nem-emberi hang ez! mintha rozsdás ajtó csikorogna vagy mintha tigris köszörülné gégéjét, mely kiszáradt és vért szomjazik. Beszéde töredezett, szaggatott, egyenként dobálja ki a szavakat, mintha tűhegyeket köpködne más szemébe.

Kiváncsi voltam az utósó felvonásnak azon jelenésére, melyben Richard a szellemek megjelenése után álmából fölriad; attól tartottam, hogy Egressy el fogja kiabálni a monológot, mellyel így nagy tapsokat arathatni ugyan, mely azonban helytelen. Aggalmam fölösleges volt, annyival inkább, mert Egressy nem szokta föláldozni tapsért a művészetet. Amint az ágyból fölugrott, elesett s néhány lépésnyire csúszott, s belekapaszkodott egy székbe, mintha az élőlény lett volna, mely őt ótalmazza. Itt félig fekve mondta vagy inkább suttogta el a magánybeszédet el-elfogyó lélekzettel. Mily jól esett ez óriási gazembert, ki eddig mások fejein járt, most a földön fetrengve, a legirtózatosabban szétdúlva látni, kétségbeesve, nyomorún, reszketve, mint az eltiport kigyó. S annál meglepőbb aztán végelszántságában fölemelkedése, hogy elrohanjon a csatába, hogy, ha már élete oly utálatos volt, legalább halála legyen vitézi és így kiengesztelő. Ekkép gondolta ezt Shakespeare, s ekkép adta Egressy Gábor.

Mi a jövedelmet illeti, az annyi volt, hogy jutalomjátékra Petrik24 vagy Röszler25 sem kívánhatna többet. Csekély számú, de válogatott közönség volt… mert a páholyok üresen álltak. Hiába, Shakespeare-hez műveltség kell, de nem szaloni. Megköszönjük-e Egressynek, hogy, tudva a körülményeket, ismét shakespeare-i darabot vett jutalomjátékaul? beéri-e Egressy akármilyen forró, de puszta köszönettel a költészet és müvészet nevében? hagyjuk el, jobb lesz; eleget mondtuk már, hogy „nesze semmi, fogd meg jól!”, a világ minden köszönetéért sem adnak egy nadrágszíjat sem, melyre végső desperatiójában26 az ember magát fölakaszthatná.

(III. Richárd király színbírálat, Életképek, 1847. február 20.)

A kritikus

„Ezen uraknak a magyar rímről és mértékről fogalmok sincs” Levelek, cikkek (1844–1847)

Miután némelyek a névhangzás hasonlatánál fogva azt gondolják, hogy Benőfy27 én vagyok, a további zavar elkerüléseért, igen lekötelezne B. úr, ha e, különben is álnév helyett mást szíveskednék választani.

Petőfi

(Kérelem Benőfy urhoz, Pesti Divatlap, 1844. október 27.)

…

A Hirnök utósó számaiban két lelkes honfi (egy név alatt) szent buzgalommal izzad, iparkodván engemet verseimmel egyetemben tönkresilányítani. Különösen ajánlom mindenkinek, hogy elolvassa, ki csak hozzáférhet; sőt kérem mindazokat, kiket csekélységem csak némely részben is érdekel, hogy elolvassák.

Az ott buzgólkodó két atyafi hajdani iskolatársam, kik már akkor kalapálták a kádenciákat, mikor én még azt sem tudtam, mi a költészet: bocskorszíj-e vagy mártírkorona?

És ők azóta folyvást ütik a verseket, és ezeknek özönével elárasztják a szerkesztőket rendre; de a szerkesztők oly impertinens28 embertelenek, hogy őket mindeddig sem mutatták be a közönségnek. És ez aztán vexa!29 és dűhbe hozza az embert, valamintségesen dűhbe hozta az én fenntisztelt iskolatársaimat; s nem csoda, hogy dühökben épen belém kaptak, énbelém, kire ők hajdanában csak olyanformán néztek le, mint néz le a nagy, nagy ökör a lábainál szaladó kicsiny kis pacsirtára.

Hazám tiszta keblű, legszebb erényü ifjai, fogadjátok hódolatom tömjénét.

(Adatok „A kritika titkai”-hoz, Pesti Divatlap, 1845. március 6.)

…

Hogysem tiz barátot szerezzek képmutatással, inkább szerzek őszinteségemmel száz ellenséget. Oh előttem nagybecsű az őszinteség, mert ez jó angyalom ajándéka; bölcsőmbe tette pólyának, s én elviszem koporsómba szemfedőnek…

Irodalmunkban a kritika s a közönség véleménye egymástól annyira különböző tán még egy irórul sem volt, mint rólam. A közönség nagy része határozottan mellettem, a kritikusok nagy része határozottan ellenem van. Máskor is, ma is hosszan fontolgattam: melyiknek van már igaza? s máskor is, ma is abban állapodtam meg, hogy a közönségnek. A közönség – az olvasót értem, nem a szinházit, a nézőt, mely kettő közt nagy a különbség – mondom: az olvasó közönség félreismerhet, mellőzhet valakit egy és más oknak következtében, de akit figyelemre méltat, akit megkedvel, az azt, ha nem egyenlő mértékben is, de mindig megérdemli… hacsak az egész kor nem egészen ferde izlésű; mit a mostaniról kétségkívül nem tehetni föl.

És miért ezen élet-halál háború ellenem? mert, hidd el, tisztelt olvasó, hogy szándékok nem csekélyebb, mint engemet megsemmisíteni. Én tudom, miért, de a közönség nem tudja és nem is fogja, általam legalább, megtudni.

Csak négy vádjokat emlitem, mely különben is a leggyakoribb, tudniillik, hogy költeményeimben rossz rím, rossz mérték, szaggatottság és aljasság van.

Ezen uraknak a magyar rímről és mértékről fogalmok sincs. Ők a magyar versekben latin metrumot és német kádenciát keresnek, s ez az én költeményeimben nincs, az igaz, de nem is akartam, hogy szorosan legyen. A magyar mérték és rím még nincs meghatározva; ez még ezután fog, ha fog, kifejlődni és meghatároztatni, eszerint róla nekem sincs tudatom, de van sejtésem… az ösztön vezet, s ahol ők engem rím és mérték dolgában a legnagyobb hanyagsággal vádolnak, talán épen ott járok legközelebb a tökéletes, az igazi magyar versformához.

Ami költeményeimben az aljasságot illeti, ezellen ünnepélyes óvást teszek. Ez alávaló rágalom. Bátran ki merem lelkiismeretem itélőszéke előtt mondani, hogy nálam nemesebb gondolkozásu és érzésű embert nem ismerek s én mindig ugy irtam és irok, amint gondolkodtam és éreztem. Mindig fájt e vád, mert ennek éreztem legjobban méltánytalan voltát. Ha néhol egyes kifejezésekre s a tárgyra nézve szabadabb vagyok másoknál, ez onnan van, mert énszerintem a költészet nem nagyúri szalon, hová csak fölpiperézve, fényes csizmákban járnak, hanem szentegyház, melybe bocskorban, sőt mezítláb is beléphetni.

Végre, hogy bennem szaggatottság van, az, fájdalom, való; de nem csoda. Nekem nem adta isten a sorsot, hogy kellemes ligetben csalogánydal, lombsusogás és patakcsörgés közé vegyítsem énekemet a csendes boldogság- vagy csendes fájdalomról. Az én életem csatatéren folyt, a szenvedések és szenvedélyek csataterén; a régi szép napok holttestei, meggyilkolt remények halálhörgése, el nem ért vágyak gúnykacaja s csalódások boszorkánysipításai között dalol féltébolyodottan múzsám, mint az elátkozott királyleány az Óperenciás-tenger szigetében, melyet vadállatok és szörnyetegek őriznek.

Aztán e szaggatottság nem is egészen az én hibám, hanem a századé. Minden nemzet, minden család, sőt minden ember meghasonlott önmagával. Az emberiség a középkor óta nagyot nőtt, s még mindig a középkori öltözet van rajta, imitt-amott megfoltozva és kibővitve ugyan: de ő mindazáltal más ruhát kiván, mert ez így is szűk neki, szorítja keblét, hogy alig vehet lélekzetet, s aztán szégyenli is magát, hogy ifju létére gyermekruhát kell viselnie. Igy van az emberiség szégyen és szorultság között; kivül csendes, csak egy kissé halványabb a szokottnál, de belül annál inkább háborog, mint a volkán, melynek közel van kitörése. Ilyen e század, s lehetek-e én másforma? én, századom hű gyermeke!

(Előszó az Összes költeményekhez, részletek, Pest, 1847. január 1.)

…

Kedves Palim!

Amennyire telik, őrizkedjél olyan égbekiáltó silány portékákat közleni, mint a minap Bulyovszky30 és Halka31 vagy ki fene versei voltak. Amint elolvastam, hát fosást kaptam, okádtam, a hasamba kólika jött, aszkórságba estem és három ízben ütött meg a guta. Ha kedves előtted életem, válogasd meg jobban a verseket. Inkább semmit, mint rossz verset.

(Levélrészlet Kovács Pálhoz,32 Pest, 1847. április 1.)

Jegyzetek

1 Pákh Albert írói álneve

2 Frankenburg Adolf (1811–1884) a (Magyar) Életképek kiadója

3 Pákh Albert (1823–1867) író, újságíró, ügyvéd, a Vasárnapi Újság alapítója és szerkesztője

4 szentimentális, érzelgős

5 egyszerűen

6 Kecskeméthy Aurél (1827–1877) ügyvéd, újságíró

7 George Sand (eredeti nevén Amandine Aurore Lucile Dupin, 1804–1876) francia írónő

8 Orlai Petrich Soma v. Orlay Petrics Soma (1822–1880) a történeti festészet jeles alakja

9 Kazinczy Gábor (1818–1864) író, fordító

10 Vas Gereben (1823–1868) ügyvéd és hírlapíró, álneve: Harapófogó Dániel

11 ’vagy Caesar, vagy semmi’, azaz: mindent vagy semmit

12 Bajza József (1804–1858) költő, színigazgató, kritikus

13 az Athenaeum nevű folyóirat 1837 és 1843 között jelent meg

14 szamarak a költészethez

15 Victor Henri-Joseph Brahain Ducange (1783–1833) francia drámaíró

16 Udvarhelyi Miklós (1792–1864) színész, színházigazgató

17 Egressy Gábor (1808–1866) színművész, Petőfi barátja, a zeneszerző Egressy Béni bátyja

18 elkeseredett; elszánt

19 dicsőség Franciaország gyermekeinek!

20 Pierre-Jean de Béranger (1780–1857) francia költő, Petőfi egyik nagy kedvence

21 féleszű

22 vitatni

23 ám legyen

24 Petrik János (1801–?), színész, a Nemzeti Színház tagja

25 Reszler (Röszler) István 1825–1874 énekes, színész, színigazgató

26 elkeseredésében

27 Benőfy Soma (Brujmann Sámuel) (1821–1887) plébános, költő, hírlapíró

28 pimasz(ul)

29 piszkálás, zaklatás, bosszantás

30 Bulyovszky Gyula (1827–1883) újságíró, ügyvéd

31 Halka Sámuel (1817–1886) költő, református lelkész

32 Kovács Pál v. Kováts Pál (1808–1886) orvos, író, drámaíró, publicista

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Repetition Scrolling – Freeware
Ubuntu – Ubuntu Font License