SZEPES MÁRIA

Az álom mágiája

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.
A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-514-2 (epub)

ISBN 978-963-529-515-9 (mobi)

Bevezetés

Az álomélet titkai minden időben foglalkoztatták az emberi képzeletet, de legerősebben a letűnt nagy szellemi korszakokban, melyeknek kultúrája a lelket gazdaggá, a testet szegénnyé tette. A későbbi, a lelket elsorvasztó és a testiséget oltárra helyező civilizáció az álmok jelentőségének értékelésétől is eltávolodott. A XIX. század anyagelvű fanatizmusa minden szellemi irányt, misztikus működést, metafizikai élményt a babonák és a dajkamesék területére utalt, s roppant elégültséggel állította, hogy sikerült örökre mentesítenie tőlük a tudományos gondolkodást. E mindent elintéző pozitivista dogmák ismeretében valóban bámulatosnak tűnik, hogy éppen a tudomány milyen messzire távolodott tőlük az utóbbi évtizedekben, sőt években. A biológia ma már az anyagot szervező intelligens életerőről beszél, de az ember szervezete és a kozmosz analógiája is felmerült előtte új, valójában igen régi csodaként. A kabbala például a kozmoszt kitárt karú emberrel ábrázolja. Az atomfizika gyakorlatilag igazolta az alkimisták legfőbb tételeit. Az orvostudomány a jóga meglepő eredményeiről értekezik. A modernebb történelemkutatás prehisztorikus, úgynevezett mágikus kultúrákat rekonstruál, igen szellemes számításokkal. Az asztronómia kezd ráébredni a kozmikus hatások és a Föld közötti szoros összefüggésekre, s ezzel veszedelmesen közeledik immár a lemosolygott asztrológiához. A pszichológia pedig szorgalmasan gyűjtögeti egy álomszótár kulcsszavait. Itt tartunk tehát.

A modern pszichoanalízis óriási úttörő munkát végzett e téren. Pácienseit megtanította az álmokra figyelni. Számtalan kitűnő álomfogalmat hozott felszínre, és kinyomozta az Amentiben, az alvilágban bolyongó csuklyás altudatot, amely indulatok, sóvárgások szálait tartja a kezében odalent, és sötét bábjátékosként rángatja velük az embert. Persze e figyelés, álomanalizálás közben másfajta csodálatos szálakra is rá kellett bukkannia, melyek nem lefelé, hanem felfelé vezettek. A minden nappali teljesítménynél nagyobb teljesítményekre képes, természetfeletti tehetségekkel rendelkező álomzsenihez, akit elnevezett tudatfelettinek. Íme megint egy érdekes találkozás a hosszú ideig két párhuzamos vonalnak tűnő metapszichika és a tudomány között. A tudatfelettit az ősi hagyományok Felsőbbrendű Énnek, Isteni Énnek nevezik.

Az okkult tudomány szerint az álom olyan képsorozatokból áll, amelyeknek éppen úgy, mint a hieroglifáknak, három értelmük van. Egyik a fizikai világra vonatkozik, másik az érzelmi életre, harmadik a szellemi síkra. A szenzitív, álmaira figyelő ember és a pszichoanalitikus sok csodálatos felfedezést tettek már együtt az első két síkon. Rájöttek, hogy az álom határtalan ego-birodalmában minden impulzus azonnal megvalósul. Az álmodót nem kötik az idő és a tér s a sűrű anyag bilincsei.

Annak bizonyítékára, hogy az álomvilágban az időnek és a térnek mennyire másfajta törvényei uralkodnak, álljon itt példaként egy különös eset. Férfival történt. Ebéd után leült egy kényelmes karosszékbe olvasni, szemben egy nagy számlapú díszórával. Az óra járt. A férfit álmosság nyűgözte le, szeme elkalandozott a könyvről, és az óra számlapján pihent meg, a fürgén nyargaló másodpercmutatót követve. Az óra pontosan három óra egy percet mutatott, amikor emberünk álmosságtól súlyos szemhéja lehunyódott, és tudata alámerült egy szövevényes, nagyon intenzív álomba. Furcsa, régies környezetben gyermeknek érezte magát. Lassan vánszorgó időben, különféle emberek között, akikkel szoros kapcsolatban állt, növekedett. Ennek az álomnak minden, hihetetlenül aprólékos részletére itt nem lehet kitérni, de úgy szövődött a hétköznapok perceiből, mint maga a valóságos élet. Néha kihagyások történtek. Például a kamaszkor hideglázas feszültségeivel, élet- és halálvágyával telített állapotából kiugorva egyszerre érett férfinak tudta magát, aki ágyban fekszik valami bénulásos betegséggel és hosszadalmas heteken, hónapokon keresztül a napfény vonulását lesi a szobán keresztül, hajnaltól a fény eltűnéséig. Az időnek ez a tömörsége, sűrű rétegződése volt a legerősebb érzése álmában, az, hogy be van zárva ólmos percek börtönébe, és nem talál kiutat belőle. Látogatók merültek fel, szavakat őröltek, aztán elmosódtak. Reménykedés támadt benne, amelyet mély csüggedés hervasztott üres kietlenséggé. Megint kihagyás következett. Majd sokkal öregebben ült egy magas, ferde íróasztalnál, előtte sárga lapú, vastag könyv, számoszlopokkal. Újra és újra érezte a bosszúságot a papírról a tollába akadó szálacska miatt, amelytől a számok ösztövér hasa megtelt sötétzöld tintával. E monoton kép egy keskeny, hosszú, csaknem üres szoba képévé változott, amelynek rongyos vászonredőnye mindig félig lehúzva lengett a poros ablaküvegek között. A szoba hideg egérszaga alig elviselhető súllyal nehezedett rá. Nyirkos esték hunyták le sárga gyertyaszemüket, és szürke, kedvetlen, csonthűtő hajnalok csurrantak be a légypiszkos ablakon. Magányos, robotos évek sorakoztak mögötte, örömök, ijedelmek, csalódások; teste száradó, öreg fává kérgesedett az idő mély évgyűrűivel. Aztán megint ágyba került. Az ágy fölött elmosódott olajnyomat gáláns rokokó jelenetet ábrázolt: selyemnadrágos, parókás férfi csinos szobalány kamrájába nyomul be, s a tiltakozó lánynak csókkal tapasztja be a száját. Ennek a képnek szemléletében homályosodott el öntudata… ekkor egy külső zajra felriadt kínzó álmából. Első pillantása újra az óra számlapjára esett, amely pontosan három óra két percet mutatott. Tehát abban az egyetlen álompercben, amely elalvása és ébredése között eltelt, benne volt egy egész hosszú élet percről percre rétegződő története, két kihagyással, gyermekkortól aggastyánkorig.

A nappal fojtott indulatok, vágyak az álomban gátlástalanul beteljesednek. A hiányérzetek megteremtik tárgyukat. A képzelet a legbizarrabb formákban tombolja ki magát. Álomország alattvalója nem ismeri a halált sem. Élő személyeket és önmagát holtnak látja ugyan időnként, de a jelképes aktus után életük zavartalanul folytatódik, míg elhunyt hozzátartozói, barátai, ismerősei olyan tökéletes életteljességgel mozognak, beszélnek hozzá álmában, mintha soha nem váltak volna el tőle. Távolság nincsen. Földrészek messzesége mit sem számít egy-egy álomrandevúnál. S az álmodó képességei határtalanok. Ha nappali életében nem is ért hozzá, álmában tökéletesen játszik hangszereken, regényt, verset ír, idegen nyelveken beszél, színdarabok főszerepét játssza el, hadsereget vezet, hőstetteket visz véghez, államfőkkel parolázik, korlátlan hatalmat birtokol. Hosszú, értelmes beszélgetéseket folytat állatokkal, tárgyakkal, melyek eközben anélkül, hogy meglepődnék rajta, emberekké változnak, apró maggá zsugorodnak, vagy óriássá nőnek. Nehéz matematikai és filozófiai problémákat fejt meg. Víz alatt és vízen jár. Felhőkön utazik, és a világűrben kalandozik. E fénylő, szédítő arányok között ott kísért azonban minden fény árnyéka, a kataklizmák, a szenvedés és a halál nappalokból átsugárzó emléke is, amely megteremti az álom asztrálanyagából a szorongás és a bűntudat szörnyeit, káprázatfalait, képzeletbörtöneit, bíráit és hóhérait. Néha valamiképpen ráhibáz arra is, hogy ezek a képzetek csak addig szorongatják, míg ki nem mondja valódi nevüket, vagyis azt, hogy e rémképeket ő teremtette meg, álmodja őket, valójában nincsenek.

Persze kínos beismerésekre is kényszerül, legalábbis önmaga előtt. Akármilyen becsületes sznob nappal, éjszaka álmában bizony gyakran előfordul, hogy nem is sejtett vagy kínosan titkolt kriminális ösztönöket, szexuális kívánságokat elégít ki fantasztikus partnerekkel és elképesztő körülmények között. Öl. Vérrokonait, barátait, szerelmét gyilkolja le, lop, betör és csal. De másfajta furcsa, töprengésre késztető álomélményeket is őriz. Jósálmokat, amelyek beteljesedtek, betegségre, veszélyekre figyelmeztettek. Sajátos visszatérő álmokat, amelyeknek jelentésére magától jött rá lassan, mintha tagoltan újra és újra ismételt szavai lettek volna egy ismeretlen nyelvnek. Iskola- és vizsgaálmai például rendszerint valamely bonyolult helyzetet előznek meg. Nyers hús, bizonyos gyümölcsök, eső, hó megpillantása, zord, szürke vízben való fürdés, állatokkal való viaskodás betegséget, érzelmi krízist jeleznek. A pszichoanalitikus a valóságnak teljesen megfelelő magyarázata szerint e betegség vagy krízis feszültsége benne lappang a szervezetében, és ilyen személyi vonatkozású szimbólumokban fejeződik ki.

Van azonban a visszatérő álmoknak egy sokkal különösebb fajtája is. Az álmodó tájakat, városokat, házakat, szobákat, embereket, tárgyakat lát viszont az ismerősség örömével vagy szorongásával, amelyekkel semmi dolga nem volt nappali életében – de álmában újra és újra hazaérkezik hozzájuk. A városnak, melynek utcáin vándorol, minden hangulata, fénye és árnyéka beleivódott. Nemcsak zárt, néma formáit látja, hanem mögéjük sejt. Ezekről a visszatérő álmokról néha évekre megfeledkezik, álmában azonban, mikor újra ott jár, pontosan tudja, hogy ez megint a régi álomváros vagy álomtáj, amely rá várakozik változatlanul egy másik dimenzióban, tele személyes, mégis névtelen emlékekkel és titkokkal. De minél inkább elmerül álmai színes, káprázatos tűzijátékában, növekszik zavara, tanácstalansága. Be kell vallania, hogy a kétsíkú magyarázatok mellett az álom még mindig végtelen, mérhetetlen mélységű tenger marad, amelynek mélyebb vizein már nem ér talajt a magányos kutató mérőónja sem. S ez így igaz. Az álomtenger a psziché sajátos törvényei alá tartozik, megoldása a harmadik, a mentális síkon van, tehát egészen másként kell megközelíteni, hogy lényegéhez hozzáférhessünk. A módszer, mellyel az okkultisták álmot fejtenek, egy bizonyos szimbólumábécén alapul. Erről szól a könyv. Mielőtt azonban rátérnénk a szimbólumábécé részletes tárgyalására, előre kell bocsátanom a következőket:

Az álom és a valóság síkjai a pszichikai és a logikai szemlélet gyökeres különbsége miatt alapvetően eltérnek egymástól. A nappali tudat koncentratív (összpontosító) és észleletszűkítő mechanizmusok együttese, mely a dolgokat csak a tér bizonyos pontján, egymásutánjuk sorrendjében tudja világossá tenni. Ezek a részletes látás analitikus (elemző) észrevételei, míg a psziché az álomban az univerzális látás szintetikus (összegező) élményében részesül. A lélek tehát nem kauzalisztikus (oksági), hanem szintetikus appercepcióval (felfogással) rendelkezik, az intellektus pedig kauzalisztikus és analitikus látással. A következőkkel kívánom ezt pontosabban megvilágítani:

Az ember képekben, szimbólumokban álmodik. Álmában birtokában van így egy képességnek, amely a legújabb történelmi kutatások feltevése szerint évtízezredekkel ezelőtt teljes tulajdona volt. E történelem előtti ember a nyújtott fejű homo-mágus, aki a nagyagyvelő kifejlődése előtt a homlokán egy harmadik szemet viselt. A harmadik szem a mágikus képességek, a lényeglátás titokzatos szerve volt, s emlékét ma már csak a tobozmirigy csökevénye s az ősrégi domborművek, szobrok, ázsiai istenalakok homloka közepén világító drágakövek őrzik. Az egyiptomi kígyós homlokpánt, a hercegek és a hercegnők fejének mesterséges deformálása is erre utal. Ez a harmadik szem valóban látott. A formák nem zárt kapuk voltak előtte, hanem háromértelmű pantagramok (mentális ábra, összetett jelkép), amelyek önvalójuk titkát is feltárták. A homo-mágus két világ nyitott szemű polgára volt. Értette az életet, a természet legmélyebb összefüggéseit, és tudta a halhatatlanságot. Ennek a titánnak mágikus kultúrája elpusztult egy hatalmas kataklizmában, amely után a különféle hagyományok szerint a „közönséges”, vagyis később általánossá lett vad, műveletlen, primitív színvonalú ember, a mi negyedkori ősapánk vette át az uralmat a földön. Az ótestamentumi mítosz így beszél erről: „Énok idejében… az emberek olyanok lettek, mint a majmok.” A saisi pap Platónnál azt mondja róluk: „…az özönvizek pusztításai után csak a hegyekben lakó félvad vadász és pásztoremberek maradtak fenn. Ha az ég áradata újból reátok tör majd és csak az írástudatlanokat, műveletleneket hagyja életben, akkor mindig újból hasonlóképpen fiatalok lesztek, és semmit sem fogtok tudni a mi vagy a ti régi történelmetekből.”

Az természetesen nem tartozik ennek a könyvnek a keretébe, hogy vajon nem az atomerő okozta-e mindig a fejlődés legmagasabb fokáig kiteljesedett történelem előtti kultúrák pusztulását. Az álom szimbológiájához csak annyit kell tudnunk, hogy az ember, mikor kiűzetett a mágikus tudás paradicsomából, elvesztette homlokszemét. Megvakult. Halálfélelemtől sújtott rabbá vált, a mulandóság és az anyag rémképeinek foglya lett. Az érthetetlen, torlódó, fenyegető dolgok közötti tájékozódásra lassan kifejlesztette a nagyagyvelőt, amellyel a vak ujjaihoz hasonlóan okról okra tapogatózva analizálja és fedezi fel a világot, mérhetetlenül szegényesebb következtetésekre jutva így, mint mágikus képességek birtokában levő elődje, aki közvetlenül látta, ismerte a természet és a szervezet erőit. A hipnózis, a gondolatátvitel és -olvasás, a távolba, a jövőbe, a múltba látás, a távolba hatás és cselekvés, a súlytalanítás (levitáció, telekinézis) az életfolyamatok önkéntes megszüntetése és felébresztése, a testi erő megsokszorozása, azután az állati mágia: a földrengés, a napfogyatkozás, a halál megérzése ma is kétségtelenül meglevő képességei az emberi szervezetnek, bár elkorcsosult, csökevényes, mégis nevelhető, gyakorolható módon. A tibeti mágusok szabályszerű tanfolyamokon nevelik ki ezeket a képességeket tanítványaikban, a hindu jóga szintén pontosan kidolgozott módszereket nyújt elérésükre, de kivétel nélkül minden ember korlátlanul rendelkezik ezekkel álmában.

Ha látszólag ellentmondásnak hangzik is a szellemmel kapcsolatban időről beszélni, mégis kénytelen vagyok azt mondani: a szellem idősebb, mint a kozmosz. Az emberi psziché mindent, a legmélyebb teremtési titkokat is feljegyezte. Mindenre emlékszik, és minden képességét – a szintetikus látás képességét is – megőrizte. Ennek a mindentudó, időtlen és halhatatlan pszichének a birodalma az álom. E birodalomban a psziché lát és néz nyitott, harmadik szemével. Plasztikus, színes, élő, gazdag teljességet szemlél. Nem tapogatja végig az ok és okozat Braille-írássorát, nem állít tézist és antitézist, hogy a szintézishez eljusson. Egyszerre és egészként látja a magasabb rendű valóság képét. Nappal, amikor az élettan funkcióinak uralma alatt a feltudat ideaköre érvényesül, az ember elfelejti másik életét. Éjjel azonban a paraszimpatikus idegrendszer veszi át a szervezet kormányzását, és énje visszatér a pszichikai síkra, hogy ott régi, sziderikus (asztrális, túlvilági) életét folytassa. Az ébredésnél egy biológiai beidegzés következtében csaknem minden emlék kizáródik, vagy töredékesen, összefüggés nélkül marad meg, néha nem is kép, hanem valami nyomasztó vagy örömteljes érzés formájában. Pedig kivétel nélkül minden ember altudata megőrzi az álmokat felébredés után is, és hipnotikus befolyás alatt, amikor a feltudat korlátozó mechanizmusa kikapcsolódik, meglepően hosszú élménysorozatok kerülnek felszínre azoknál is, akik azt állítják, hogy aznap nem álmodtak semmit.

Az álmok ura, a tudatfeletti Isteni Én állandóan ontja hívó, figyelmeztető, felvilágosító közléseit az anyag vak álmába süllyedt ember felé. Az az ember, aki egyáltalában nem figyel áloméletére – vak. A világ legcsodálatosabb könyvtárában vakként botorkál. A szenzitív ember, aki már felfigyel álmaira, tűnődik rajtuk, műkedvelőként találgat, szorongva megsejt mögöttük valamit, látja a könyveket, de nem tudja elolvasni őket. Az az ember azonban, aki bizonyos gyakorlatokkal lecsökkenti az ébredés álomképrabló megrázkódtatását annyira, hogy egyre több emléket hoz át gazdagabbá, boldogabbá váló nappali életébe, aki megtanul irányítva álmodni és megtanulja a szimbológia háromsíkú nyelvét, az birtokába kerül az egyetemes tudásnak.

E tevékenység alatt a tudatfeletti, az Isteni Én félúton mindig ott van. Igyekszik magára vonni a figyelmet. Kísérletezik, hogy megteremtse a másik oldallal az összeköttetést. Olyan ez eleinte, mint egy primitív nyelvlecke. Az álomzseni, vagyis a tudatfeletti, válogat a tudat szegényes képraktárában, és a jelbeszéd segítségével megpróbál érintkezést találni vele. Furcsa, bantu néger–misszionárius párbeszéd ez. Csaknem minden tárgynak, amit a tudatfeletti felmutat, szubjektív jelentősége van, hiszen az ember legsajátosabb emlékképei, az ő élményeinek tartalmával telt fogalmai azok, amelyeket felhasznál. Közös nyelvet akar így teremteni, amellyel majd megértik egymást. A misszionárius sem fog a bantu négerrel való beszélgetésében szakkifejezéseket használni, hanem az ő sajátos, egyszerű fogalmait alkalmazza. Ha például a tudatfelettinek és az álmodónak sikerül közös megegyezésre jutniuk abban, hogy a vonaton való utazás az álmodónak mindig a várt, sürgetett dolgok elodázását, halasztást, közbejött akadályt jelent, akkor a tudatfeletti ezt a közlését mindig vonattal fogja kifejezni. Lehet, hogy ugyanez a tartalom másvalakinél a hajóhoz fog kapcsolódni, akkor nála a hajót mutatja fel ebből a célból. Ugyanígy az örömöt, a meglepetést egy olyan rokonszenves személlyel ábrázolja, aki az álmodó nappali életében az örömöt, a meglepetést jelenti. Aki nappal retteg a kutyától vagy iszonyodik a macskától, annak álmában ezek rossz dolgokat közölnek. Másnál viszont, aki elragadtatott állatbarát, kedves, vonzó tartalommal jelentkeznek. Minden egyes egobirodalomnak ilyenformán külön nyelve van, s az álmok anyagának feldolgozásánál sohasem lehet általánosítani, hanem ki kell nyomozni a szereplők és a tárgyak valódi viszonyát az álmodóval. Ez a primitív ábécé persze csak a legfelületesebb rétege, előszobája a mikrokozmosznak, amelyben a belső világegyetem erői, érzelmei és mentális titkai örvénylenek. Az okkultista számára a bölcseleti, etikai tartalmú álmoknál kezdődik az a terület, amelyekből lecsapolhatja a psziché mélységes misztériumait. De ehhez meg kell szereznie az egyetemes szimbólumkulcsokat.

A hermetikus filozófia szerint a halál nem valami különleges állapot, hanem a mindennapos mély alvás ikertestvére. Az ember egyidejűleg él két világban, a fizikai és a szellemi síkon. A halál nem jelent lényeges változást életében, hanem régóta ismert területre visz át, ahol azelőtt is mindennapos vendég volt. A túlvilág mindenütt jelen van, s térbeli meghatározással megközelíteni nem lehet. A fizikai világ és a túlvilág közötti különbség mindössze szemléleti. Amit léleknek nevezünk, most is állandóan ott van, ahol születése előtt volt, de a fizikai síkon, feltudatunk megvilágításában, úgy tűnik előttünk, mintha az agyban volna a székhelye, s az anyagi tárgyak lennének a valóság abszolút hordozói. A dolgok ilyen beállítása pusztán optikai csalódás, mert az elementális világnak semmivel sincs több realitása, mint a pszichikumnak. A csalódás alanya, a lélek másodlagos képviselője, a feltudat. A lélek tehát a születés alkalmával sem hagyja el eredeti tartózkodási helyét, hanem az emberi tudat tökéletességénél fogva időnkénti kábulatban, amely a lélek szempontjából biológiai tevékenység, megfeledkezik valódi rendeltetéséről, és egy számára idegen világban folytat átmeneti munkát. Amit mi túlvilágnak nevezünk, nem más, mint a mentális sík, ahová a lélek visszavonul, mihelyt a fizikai test fenntartásának fáradozásai után a kapcsolat akár időszakosan, akár véglegesen megszakad. Mindenekelőtt az álom az az időszak, amelyben a lélek átmenetileg a túlvilágon tartózkodik.

A két világban egyidejűleg élő lélek épp oly valóságos, megfogható életet folytat odaát a pszichikai síkon, mint a fizikai síkon testébe zárva. Meghatározott régióban lakik, mint abban az országban, ahol született. Barátai, hozzátartozói, testvérei vannak. Aki asztrális énjében erősebb, az nem találja helyét a földön. Tudatalatti visszaemlékezések gyötrik, és alig várja az időt, hogy újra odaát legyen, igazi elemében. Vannak, akik párjukat, élettársukat nem találják. Hiába akadnak kedvező alkalmak, képtelenek megnősülni vagy férjhez menni. Univerzális tudatukban valami nagyszerűre, összehasonlíthatatlanra emlékeznek, amely azonban nem erről a világról való. Ezek magukkal hozzák odaátról, az álom síkjáról a tökéletes partner, a nagy Anima vagy Animus alakját, és nem tudnak megalkudni a szürke valósággal.

Hasonló körülmények gyötrik a legtöbb művészt. A soha nem látott elképzelések hajszolása, az elérhetetlen utáni sóvárgás, a színek, hangok, formák, élmények megjelenítése – ami a művészi munka lényege – mind az asztrálsík leplezett emlékeinek földi nyelvre való átültetése. A művész lelke sokkal mélyebben gyökerezik az asztrálisban, mint a másfajta emberé, innen örök elégedetlensége a fennálló viszonyokkal, partnereivel és önmagával.

Nyugodtan mondhatjuk, hogy a homlokszem eltűnése óta az emberek a skizofrénia, az énhasadás betegségében születnek. Reggel magukra öltik egy jellem, egy név és bizonyos körülmények fikcióját. Este, amikor elalszanak, felébrednek másik otthonukban és más néven, más körülmények, másfajta dimenziók között tovább szövik másik énjük életét.

Valamikor, az elfelejtett korszakokban tárva-nyitva álltak a kapuk e két világ között, amelyek harmonikusan átszőtték egymást. Az ember életének nagy részét ma is az álom síkján tölti, amely minden titkok megoldását magában rejti. Érdemes tehát kiemelni és újjáépíteni a múlt vizeibe zuhant hidat a lélek és a test, a szintetikus látás és a logikai szemlélet között. Nem kevesebb történik ezáltal, mint hogy véges, nyomorúságos, vak esetlegességek között hányódó életünkhöz hozzácsatoljuk a végtelenség birodalmát.

Az álom mágiája

Vizualizáció

Az álom nyersanyaga azért vált annyira fontossá a modern pszichológus kezében is, mert gyakorlati megfigyelések alapján rájött, hogy az ember pszichikai erőegyensúlyára nézve nemcsak kulcsokat, hanem bizonyos arkánumokat is tartalmaz. A lélekben lüktető energiáknak – amelyek lényegükben mindig alkotó energiák – valamelyik síkon érvényesülniük kell, hogy ott műveket hozzanak létre. Ha a megvalósulást illetően túl sok akadállyal kell megküldeniük, akkor torz, zavaros és mérgezett műalkotásokat teremtenek. Ezek a különféle testi és lelki betegségek.

Az álom síkjának határtalan, bár legtöbb esetben kontroll nélküli lehetőségei valami olyasféle alkalmat nyújtanak az ember dinamikus, örökké kiélést és megvalósulást kereső alkotóerőinek, mint a hód számára az erdő fái. A hódnak is szüntelenül rágnia, őrölnie kell rohamosan növekvő fogainak lecsiszolása miatt, különben felborul létének fizikai egyensúlya.

Az ébrenlét erői – nagyrészt gátolt, ki nem elégült erők – álomba vetítődnek. Ismételten elképzelt álmok bizonyos feszültségek kisebb-nagyobb mértékben való lereagálását jelentik, legtöbbször azonban nem oldják fel a problémák gyökerét, amelyekből vetítődnek. Ahhoz, hogy ez megtörténjék, ismerni kell az álmok mágikus irányításának módszerét.

A megvalósulás Prima Matériája

Mivel az álmok tartalma asztrálanyag, a törvényei transzcendentális törvények, ugyanazok a jelenségek érvényesülnek benne öntudatlanul, mint amelyeket a mágus, a jógi, a tibeti varázsló vagy a gyakoroló okkultista tudatosan hoz létre. A különbség még abban is megmutatkozik, hogy míg az álmok mozgató energiája a vágydinamika, addig a különféle praxisok mögött irányított, mentális erők és felismert, transzcendens célok állanak. De mindkettő életre keltett fantazmákat, külkhórokat épít.

Az álmodó vágyai, hiányérzetei portréját formálja meg először asztrálanyagból, hogy e képzeletteremtés, ha egyre több pszichikai vágyplazma koncentrálódik, sűrűsödik össze benne, létrehozhassa a mágia szilárdabb mását a nappalban, a fizikai létsíkon is.

Mert az okkult törvényt, hogy a dolgoknak először ideában kell mágikus erővel megformálódniuk ahhoz, hogy a matériában is valósággá legyenek, az ember nemcsak tudja, hanem éli is álmában. Olyan természetesen és reflexszerűen cselekszik, mint ahogy fizikai testében lélegzik. Az okkultista viszont magasabb céljai fonalán, a karmaösszevonás, a sűrített megvalósítás operációjában épít külkhórokat, amelyek nem mások a folyamatban, mint lényének több dimenzióba, több létsíkra való kiterjesztése egyidejű tapasztalatok szerzésére.

Irányított álmodás

Lényeges különbség az álmától tehetetlenül lenyűgözött ember és a tudatosan operáló okkultista között az álmok irányításának ténye. Az ember általában nem tudja, mi az álom, mi történik vele napjainak nyolc órájában, s e rejtélyes amnézia alatt miféle fárasztó, ijesztő vagy gyönyörűséges dolgokon sodorja át egy ismeretlen erő. Az okkultista tudja, mi az álom, ismeri törvényeit, s igyekszik gyakorlataival önmagában életre kelteni azokat a lappangó érzékszerveket, amelyek mindkét, sőt mindhárom életében képességei teljes birtokába helyezik. Igyekszik megszüntetni önmagában a skizofréniát (tudathasadás), az amnéziát (emlékezetkihagyás), az asztrál- és mentáltestével összekötő szervei bénultságát.

Ha ezt sikeresen véghezviszi, különös, hároméltű lénnyé változik, aki pszichikai „kopoltyúkkal” lélegzik az asztrálvizek mélyén, normálisan jár a földön, és tüdővel szívja be a levegőt, de titkos kerubi szárnyakon szédítő magasságokba is felemelkedik, hogy ott is tudatosan folytassa egészséges életét. E hároméltűség alapja azonban az, hogy mindhárom közegben irányítani tudja lényét. Oda hatol el, ahová akar, és azokat a veszélyzónákat, örvényeket, csapdákat kerüli el, amelyeket károsnak ítél.

Ennek a magasabb rendű állapotnak a lehetőségei csodálatosak, eredményei szintén, s a segítség, amelyet az emberi fejlődésben nyújtanak, felmérhetetlen. Kételyek, félelmek, neurotikus lenyűgözöttség, tudatlanságból, meghasonlottságból eredő szorongások végképpen feloldódnak és eltűnnek benne. Elsősorban megszűnik a halál borzalma, hiszen az álmodó a pusztulás kulisszák mögé kilépett szereplőivel zavartalanul érintkezni tud. Meggyőződhet életük végtelen folyamatosságáról. Erkölcsi megnyomorodás, démoni gátak is illuzórikussá válnak a tudatosan irányított háromsíkú dimenzió-utazások alatt, mert minden kapcsolatra, célra, viszonylatra három irányból vetül fény, s a dolgok új, erőt adó, kibékítő értelmet nyernek annak ellenére, hogy azt, aki ilyen plasztikusan lát, nem lehet ámítani többé. A szimbólumok nem hazudnak, s leleplezik a fizikai sík legügyesebb szemfényvesztéseit is.

Ideálok megvalósítása

„Minden dolognak kettős léte van, először eszmében, azután valóságban” – mondja Platón. Ha az ember lénye mágikussá válik, nem várja be, hogy a dolgok önmagukat alakítsák benne, s olyan ideák szállják meg, amelyeket szellemi ragályok juttatnak lelki-szellemi szervezetébe, hanem maga teremti meg ideáljait, hogy maga teremthesse sorsát.

A célok testet öltésének fokozatai

Céljait csak olyan ember érheti el, aki ismeri a megvalósulás természetét, s elegendő önfegyelme, türelme van hozzá, hogy a látszólagos stagnálás állapotait kivárja. Ehhez az kell, hogy objektíven fel tudja mérni egy dolog fejlődésének fázisait. Szükségszerű s a jelenségek ritmusához tartozik a pozitív időszakok negatív időszakkal való váltakozása. Minden cél lépcsőzetesen valósul meg. Veszteglésnek tűnő periódusok közepette négyes ütemben halad a beteljesedés felé. Éppen ezért értelmetlen dolog az első lépcsőfokra való feljutás után elcsüggedni azért, mert egyszintű szakasz következik. A továbbhaladás üzemanyaga az a benső magatartás, amely azt a szakaszt egy magasabb fennsíknak tekinti a megelőző után: olyan pihenőnek, amely alatt erőit gyűjtheti a következő lépcsőfok legyőzéséhez. Elérhetetlen célok nincsenek – ha azok valóban mágneses gócok, vagyis olyan élményanyaggal telítettek, amelyek megismerése és átélése szükséges a lélek fejlődéséhez. Csak a feléjük haladás természete, az ember és célja közötti távolság áthidalása függ a tudatos vagy tudattalan megközelítés módjától. Aki tudatosan közelíti meg célját, a feltételeknek eleget téve, amelyek a haladást szolgálják, az légvonalban érkezik meg. Akit csak a vak vágyerők sodornak, az téveteg csapongás, sokszor életeken és halálokon át való keringés után hull bele mágneses célja tűztorkába. Akit a fizikai sík elementáris akarata hajszol célja felé, az a leghosszabb úton, szaturnuszi terheket cipelve vánszorog az anyag útvesztőiben, míg eléri azt, amit ösztönei elébe tűztek.

A megvalósulás szimbolikus akadályai

Minden belső folyamat hű tükrözőjeként, az álomélet a legrejtettebb árnyalatig megmutatja a hibákat is, amelyek célunk felé való haladásunkban gátolnak bennünket. S éppen az rövidíti meg a tudatos, vagyis a megismerés birtokában levő ember útját, hogy érti azt a nyelvet, amellyel az álom a maga fontos közléseit kifejezi. Ez a nyelv a szimbólumok különös, csodálatos jelbeszéde. E szimbólumokat nem elég azonban csak érteni, elégedett fejbólintással tudomásul venni, mert az anyaggá sűrűsödött életet nem lehet pusztán álmokkal megoldani. Az álmok legfeljebb a diagnózist, a kulcsokat, a módszert és inspirációt adják hozzá. Ha tehát az álmok gátló, fenyegető szimbólumokat mutatnak például arra nézve, hogy valaki túl vakmerően, esztelenül, erőszakosan igyekszik célja felé, s ezzel veszélyezteti eredményeit, akkor természetesen a fizikai magatartáson változtatni kell ott, ahol az illető a hibákat elkövette. Az álom a rossz tendenciák tudatosításához segít hozzá bennünket azért, hogy ezeket az anyagi síkon is leküzdjük magunkban.