A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anna Todd: After Ever Happy

Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc., 2015

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Szerkesztette: Orosz Klaudia

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2015 by Anna Todd

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-222-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Azoknak ajánlom ezt a könyvet, akik tudják, milyen harcolni azért, amiben hisznek.

Előhang Hardin

Sokszor éreztem magam feleslegesnek, és sehova sem tartozónak. Az anyám mindig mellettem állt, és nagyon igyekezett, tényleg keményen próbálkozott, de egyszerűen nem volt elég. Túl sokat dolgozott. Nappal aludt, mert egész éjjel talpon volt. Trish mindent megtett, de egy fiúnak, főleg egy elveszett fiúnak, az apjára van szüksége.

Tudtam, hogy Ken Scott problémás ember, egy goromba, önjelölt apa, akinek semmi sem tetszik, amit csinálok. Milyen szánalmasak voltak a kis Hardin próbálkozásai, amikor meg akart felelni a magas férfinak, akinek a részeg tántorgása és kiabálása betöltötte a szűk kis házat. Mennyire szerette volna, ha kiderül, hogy Ken Scott mégsem az igazi apja. Mindig kérdezgette az anyját, hogy mikor jön át Christian, a kedves férfi, aki megnevetteti, és fejből tudja idézni a híres regényeket.

De akármilyen rossz gyerekkora is volt Hardin Scottnak, tudta, hogy nem takarózhat ezzel a végtelenségig, nem okolhatja az apját a felnőttkori problémáiért és függőségeiért. Most úgy érzem, hogy becsaptak, totál össze vagyok zavarodva, és persze rohadtul dühös is vagyok. Ennek az egésznek semmi értelme. Tiszta szappanopera ez a sztori az elcserélt apákról, de a való életben ilyesmi nem fordul elő. Felszínre törnek az eltemetett emlékek.

Amikor az esszém megjelent a helyi újságban, az anyám telefonált valakinek.

– Gondoltam, örülsz neki, ha elmondom, hogy Hardin nagyon okos és tehetséges. Akárcsak az apja – tette hozzá halkan, szinte suttogva a kagylóba.

Körülnéztem a kis nappaliban. A fekete hajú férfi, aki a fotelban hortyogott, és egy barna itallal teli üveg állt a lábánál, minden volt, csak nem okos vagy tehetséges. Inkább egy igazi csődtömeg, gondoltam, amikor megmozdult a fotelban, és az anyám gyorsan lecsapta a telefont. Még sok ilyen alkalomra emlékszem, de túl ostoba és túl fiatal voltam, nem értettem, Ken Scott miért olyan távolságtartó, miért nem ölel meg soha, ahogy más apukák megölelik a fiukat. Sosem baseballozott velem, és semmire sem tanított meg, csak az ivásra.

Az egész hiába volt? Tényleg Christian Vance az igazi apám?

Úgy érzem, forog velem a helyiség, miközben nézem a férfit, akitől állítólag származom. Hirtelen ismerősnek tűnik a zöld szeme, az arca, az álla. Remegő kézzel hátrasimítja a haját a homlokából, és megdermedek, mert rájövök, hogy én is pontosan ugyanezt teszem, mintha utánoznám a mozdulatait.

Első fejezet Tessa

– Ez lehetetlen.

Felpattanok, de gyorsan visszaülök a padra, mert úgy érzem, hogy hullámzik a föld a lábam alatt. A park kezd megtelni emberekkel. A hideg ellenére sok szülő és gyerek sétálgat az ösvényeken. A gyerekek léggömböket és ajándékokat tartanak a kezükben.

– Pedig igaz. Hardin Christian fia – jelenti ki Kimberly komoly arccal.

– De Ken… Hardin hasonlít rá. – Emlékszem, amikor először találkoztam Ken Scottal egy joghurtbárban. Azonnal tudtam, hogy ő Hardin apja. A sötét haja meg a magassága miatt jutottam erre a következtetésre.

– Igen? Hát én nem látok rajtuk hasonlóságot, a hajuk színén kívül. Hardinnak teljesen olyan a szeme, meg az arcformája, mint Christiannak.

Valóban? Magam elé képzelem a két arcot. Christiannak is vannak gödröcskéi, mint Hardinnak, és a szeme is ugyanolyan… De akkor sem értem. Ken Scott Hardin apja… Ez így van. Christian sokkal fiatalabbnak tűnik Kennél. Tudom, hogy egyidősek, de Kenen meglátszik, hogy alkoholista volt. Most is jóképű, de azért az ital sokat öregített rajta.

– Ez egyszerűen… – Nem találom a szavakat, és levegőt sem kapok rendesen.

Kimberly bocsánatkérő pillantással néz rám.

– Tudom. Már régen el akartam mondani neked. Nem szívesen tartottam titokban, de nem az én dolgom volt ezt közölni veled. – Kim gyengéden megszorítja a kezem. – Christian azt mondta, hogy mihelyt Trish engedélyt ad rá, elmondja Hardinnak.

– Én csak… – Nagy levegőt veszek. – Christian most ezt csinálja? Most mondja el Hardinnak? – Felpattanok, Kimberly keze lecsúszik rólam. – Oda kell mennem hozzá. Hardin teljesen… – El sem tudom képzelni Hardin reakcióját erre a hírre, főleg miután tegnap este rajtakapta Trisht és Christiant a konyhában. Ez túl sok lesz neki.

– Igen, most ez történik – sóhajt fel Kimberly. – Trish még nem egyezett bele teljesen, de Christian szerint már hajlik rá, és a helyzet eléggé kényes lett.

Előveszem a mobilomat. El sem tudom hinni, hogy Trish eltitkolta Hardin előtt, ki az igazi apja. Nem hittem volna róla, és ennél jobb anyának tartottam. Most úgy érzem, mintha egyáltalán nem ismerném ezt a nőt.

Már a fülemhez tartom a mobilt, és csörgetem, amikor Kimberly még megjegyzi: – Én megmondtam Christiannak, hogy szerintem nem kéne szétválasztani titeket, amikor színt vall Hardin előtt, de Trish azt tanácsolta, hogy jobb, ha négyszemközt beszélnek… – Kimberly összeszorítja a száját, aztán körülnéz a parkban, majd az égre emeli a tekintetét.

Hardin hangpostája fogadja a hívásomat. Még egyszer hívom, de megint csak a sípoló hangot hallom. Visszadugom a telefont a táskám zsebébe, és idegesen tördelem a kezem.

– Elvinnél hozzá, Kimberly? Kérlek!

– Igen, persze. – Kim talpra ugrik, és odakiált Smithnek.

Nézem, ahogy a kisfiú elindul felénk, és úgy lépdel, mint egy kis lakáj. Ekkor eszembe jut, hogy Smith Christian fia… és Hardin testvére. Hardinnak van egy kisöccse. Aztán Landonre gondolok… Mit jelent ez Landon és Hardin kapcsolatára nézve? Hardin ezek után szóba áll majd vele, ha nincsen közöttük semmilyen családi kötelék? És Karen? A kedves Karen meg a finom süteményei… És Ken… Mi lesz a férfival, aki olyan keményen igyekezett jóvá tenni a hibáit, és kárpótolni Hardint a borzalmas gyerekkoráért, amikor nem is a fia? Ken tudja egyáltalán? A fejemben vadul kavarognak a gondolatok. Látnom kell Hardint. Tudnia kell, hogy mellette állok, és majd együtt megoldjuk ezt a helyzetet. El sem tudom képzelni, hogy érezheti most magát. Biztosan nagyon fel van dúlva.

– Smith tudja? – kérdezem.

Kimberly néhány másodpercig hallgat.

– Azt hittük, igen, mert nagyon jól elvan Hardinnal, de ez nem lehetséges.

Nagyon sajnálom Kimberlyt. Nemcsak a vőlegénye hűtlenségét kell elviselnie, hanem még ezt is. Smith közben odaér hozzánk, megáll előttünk, és titokzatos arcot vág, mintha pontosan tudná, miről beszélgetünk. Ez persze lehetetlen, de azért furcsállom, hogy egy szót sem szólva elindul a kocsi felé.

Áthajtunk Hampsteaden, hogy megkeressük Hardint. A szívem összeszorul az aggodalomtól és a félelemtől.

Második fejezet Hardin

A bárban nagyot szól a hasadó fa reccsenése.

– Hardin, hagyd abba! – Vance kiáltása is szinte visszhangzik a helyiségben.

Egy újabb ütés, amit üvegcsörömpölés követ. Élvezem a hangot, ami fokozza az erőszak iránti vágyamat. Össze kell törnöm valamit, le kell vezetnem a feszültséget. Az is jobb a semminél, ha tárgyakon töltöm ki a dühömet.

Ezt is teszem.

Többen felsikoltanak, és ez kizökkent a révületből. A kezemre nézek, és egy drága szék törött lábát pillantom meg. Körülöttem idegen emberek merednek rám, de én csak egy arcot keresek: Tessáét. Nincs itt, de talán jobb is, ha nem lát ilyen állapotban. Biztosan félne, aggódna értem, és ijedten szólongatna. Akkor legalább nem hallanám a rémült kiáltásokat körülöttem.

Ledobom a fát, mintha égetné a kezemet. Hirtelen érzem, hogy valaki átöleli a vállamat.

– Vidd innen, mielőtt kihívják a zsarukat! – kiált fel Mike. Még sosem hallottam ilyen hangosan beszélni.

– Vedd le rólam a kezed! – Ellököm magamtól Vance-t, és rámeredek, a szememre ereszkedett vörös ködön át.

– Börtönbe akarsz kerülni? – rivall rám Vance, és az arca alig néhány centiméterre van az enyémtől.

A földre akarom teríteni, aztán megragadni a nyakát…

De megint felsikolt néhány nő, és rájövök, hogy ezt most nem tehetem meg. Körülnézek a drága bárban. Üvegszilánkok a padlón, egy törött szék, és a rémült törzsvendégek, akik még mindig igyekeznek udvarias arcot vágni. De pillanatokon belül felülkerekedik bennük a harag, hogy szétzúztam a kedvenc helyüket, és megzavartam a szórakozásukat.

Christian mellettem halad, miközben elviharzok a hosztesz mellett, és kirohanok az utcára.

– Szállj be a kocsimba, és mindent elmagyarázok – zihálja menet közben.

Aggódom, hogy tényleg bármelyik pillanatban felbukkanhatnak a zsaruk, ezért engedelmeskedem, de fogalmam sincs, mit gondoljak, vagy mit mondjak. Még mindig nem tudom felfogni, amit Christian mondott. Ez nevetséges és lehetetlen.

Beülök az autóba, és Christian a volán mögé pattan.

– Nem lehetsz az apám, ez képtelenség. Ennek semmi értelme… az egész egy marhaság. – Ránézek a drága bérelt autómra, és eszembe jut, hogy Tessa most abban az átkozott parkban rekedt, ahol kitettem. – Kimberlynek van kocsija? – kérdezem.

Vance csodálkozva néz rám.

– Igen, persze. – A motor halk duruzsolása hangosabb lesz, ahogy felvesszük a forgalom ritmusát. – Sajnálom, hogy így tudtad meg. Egy ideje úgy tűnt, hogy rendbe jönnek a dolgok, de most minden szétcsúszott. – Felsóhajt.

Csendben maradok, mert tudom, hogy elveszítem a fejem, ha kinyitom a szám. Belemélyesztem a körmömet a combomba. Az enyhe fájdalom segít megőrizni a nyugalmamat.

– Mindent elmagyarázok neked, de ehhez nyitottnak kell lenned. Oké? – Rám pillant, és látom a szemén, hogy sajnál.

Ezt nem tűröm.

– Ne beszélj úgy velem, mintha gyerek lennék! – csattanok fel ingerülten.

Vance még egyszer rám néz, aztán az utat figyeli.

– Tudod, hogy az apáddal nőttem fel… Mármint Kennel… Amióta az eszemet tudom, barátok vagyunk.

– Ezt igazából nem tudtam – vágom rá, és haragos pillantással méregetem. Aztán inkább az elsuhanó tájat nézem. – Úgy tűnik, semmit sem tudok.

– Pedig így van. Gyakorlatilag úgy nőttünk fel, mint a testvérek.

– Aztán megkefélted a feleségét… – vágok a szavába, mert elegem van az esti meséjéből.

– Nézd… – Vance olyan erősen szorítja a kormányt, hogy elfehéredik az ökle. – Megpróbálom elmagyarázni neked, úgyhogy kérlek, hagyj beszélni. – Nagy levegőt vesz, hogy lenyugodjon. – A kérdésedre válaszolva, nem erről volt szó. Az anyád és Ken a középiskolában kezdtek el járni, amikor anyád Hampsteadbe költözött. Ő volt a leggyönyörűbb lány, akit valaha láttam.

Összeszorul a torkom, mert eszembe jut, ahogy a konyhában smároltak.

– De Ken azonnal levette a lábáról. Sülve-főve együtt voltak, akárcsak Max és Denise. Öten egy kisebb klikket alkottunk a suliban. – Elmerül a nevetséges emlékeibe, felsóhajt, és a hangja ábrándozó lesz. – Trish okos volt, szellemes, és teljesen bele volt zúgva az apádba… A fenébe. – Dobolni kezd a kormánykeréken, mintha így akarná biztatni magát. – Ken is okos volt, és kiemelkedően tehetséges. Amikor egy teljes ösztöndíjjal bekerült az egyetemre, nagyon elfoglalt lett. Trishre sem jutott ideje. Csak a tanulással foglalkozott. Nemsokára már csak négyen maradtunk, és anyáddal… nos… Az én érzéseim tovább erősödtek, és ő is kezdett hasonló érzéseket táplálni irántam.

Vance egy pillanatra elhallgat, hogy sávot váltson, és bekapcsolja a ventilátort. Nagyon helyes. Úgy érzem, hogy nincs levegő a kocsiban. Az agyamban vadul kavarognak a gondolatok, miközben folytatja a mondókáját.

– Mindig szerettem őt… Ezt tudta, de ő az apádat szerette, aki a legjobb barátom volt. – Vance nagyot nyel. – Ahogy teltek a napok, kezdtünk egyre… közelebb kerülni egymáshoz. Akkor még nem szexuálisan, de mindketten szabad folyást engedtünk az érzelmeinknek, és nem fogtuk vissza magunkat.

– Kímélj meg a részletektől. – Ökölbe szorítom a kezem az ölemben, és összeszorítom a számat is, hogy befejezhesse a mondanivalóját.

– Oké, rendben. – Kinéz a szélvédőn. – Szóval az események követték egymást, és nemsokára igazi viszonyunk lett. Kennek persze erről fogalma sem volt. Max és Denise sejtett valamit, de egyikük sem beszélt róla. Könyörögtem az anyádnak, hogy hagyja el Kent, mert elhanyagolja… Tudom, hogy ez aljasság, de szerelmes voltam belé.

Vance összevonja a szemöldökét.

– Ő volt az egyetlen, aki miatt feladtam volna az önpusztító életmódomat. Kedveltem Kent, de nem tudtam elfojtani a Trish iránt érzett szerelmemet. Sosem tudtam. – Nagyot sóhajt.

– És? – erősködöm, miután nem szólal meg.

– Igen… Amikor bejelentette a terhességét, azt hittem, hogy meg fogunk szökni, és az én feleségem lesz, nem Kené. Megígértem neki, hogy ha engem választ, abbahagyom a baromkodást, és mellette állok… meg melletted.

Magamon érzem a tekintetét, de szándékosan nem nézek vissza rá.

– Az anyád úgy érezte, hogy nem vagyok elég megbízható, és ott kellett ülnöm, és jó képet vágnom, amikor az apáddal… mármint Kennel bejelentették, hogy babát várnak, és még azon a héten összeházasodnak.

Mi a franc? Most már ránézek, de látom rajta, hogy teljesen el van merülve a múltban, és az előttünk lévő utat bámulja.

– A legjobbat akartam neki. Nem tudtam volna lejáratni, tönkretenni a jó hírét, és elmondani Kennek, vagy bárki másnak az igazságot, hogy mi történt köztünk. Azt mondogattam magamnak, hogy Ken a szíve mélyén biztosan tudja, hogy nem az övé a gyerek, akit Trish a szíve alatt hordoz. Az anyád megesküdött nekem, hogy Ken hónapok óta nem nyúlt hozzá. – Vance egész teste megrázkódik, mintha végigfutna rajta a borzongás. – A szűk körben megtartott esküvőn ott álltam mellettük, mint Ken tanúja. Tudtam, hogy Trish Kentől megkapja, amit én nem adhatok meg neki. Nem is terveztem, hogy egyetemre megyek. Minden időmet lekötötte, hogy egy férjezett nő után sóvárogtam, és régi regényeket magoltam be oldalszámra, tudván, hogy velem olyasmi sosem fog megtörténni, amit azok az írók megírtak. Nem voltak terveim, nem volt pénzem, márpedig Trishnek ezekre lett volna szüksége. – Felsóhajt, mintha el akarná űzni az emléket.

Nézem Vance-t, és magam is meglepődöm azon, amit mondani akarok neki. Ökölbe szorítom a kezem, aztán kiengedem, és megpróbálom magamban tartani a véleményemet.

Ám végül a kezem megint ökölbe szorul, és alig ismerem fel a hangomat, amikor megszólalok.

– Tehát az anyám tulajdonképpen kihasznált téged, és kiszórakozta magát veled, aztán eldobott, mert nem volt pénzed?

Vance nagyot sóhajt.

– Nem. Nem használt ki. – Felém pillant, és úgy folytatja. – Tudom, hogy úgy tűnik, és ez egy nagyon faramuci helyzet, de Trishnek rád meg a jövődre kellett gondolnia. Én egy totális csőd voltam, egy haszontalan alak. És nem sok remény volt arra, hogy bármikor is lesz belőlem valaki.

– Most pedig milliomos vagy – jegyzem meg keserűen. Mindezek után hogyan védheti még mindig az anyámat? Ennyire hülye? Aztán eszembe jut valami. Az anyám két férfit is elveszített, akik később gazdagok lettek, miközben neki egész nap dolgoznia kellett, aztán hazamenni a szánalmas kis otthonába.

Vance bólint.

– Igen, de akkor ezt még senki sem sejtette. Ken sikeres ember volt, én meg nem. Ennyi.

– De ennek vége lett, amikor minden este tök részegre itta magát. – Újra gyűlni kezd bennem a harag. Úgy érzem, sosem tudok megszabadulni tőle, annyira fáj, hogy így elárultak. A gyerekkoromat egy részeges trógerrel töltöttem, míg Vance élte a világát.

– Ez is az egyik hibám és tévedésem – közli a férfi, akiről azt hittem, hogy ismerem. Tényleg ismerem. – A születésed után sok zűröm volt, de aztán jelentkeztem az egyetemre, és távolról imádtam az anyádat…

– Amíg?

– Amíg ötéves nem lettél. A születésnapodat ünnepeltük, és mindnyájan ott voltunk a partin. Beszaladtál a konyhába, és az apádat szólítottad… – Vance hangja megbicsaklik, nekem meg megint ökölbe szorul a kezem. – Egy könyvet szorongattál a kezedben, és egy pillanatra elfeledkeztem arról, hogy nem engem hívsz.

Ököllel a műszerfalba vágok.

– Engedj ki a kocsiból – förmedek Vance-re. Nem tudom tovább hallgatni ezt a szöveget. Fel sem tudom fogni egyszerre, amit hallok.

Vance nem törődik a kifakadásommal, és tovább hajt az utcán, a házak között.

– Aznap teljesen kiakadtam. Erősködtem, hogy Trish mondja el Kennek az igazat. Elegem volt abból, hogy más fiaként nősz fel, és addigra már megvoltak a terveim, hogy Amerikába megyek. Könyörögtem neki, hogy jöjjön velem, és téged is hozzon magával. A fiamat.

A fiamat.

Összeszorul a gyomrom. Ki kéne ugranom a kocsiból, akkor is, ha Vance nem áll meg. Kinézek a csinos kis házakra, amelyek mellett elhaladunk, és tudom, hogy a most hallottak egész életemben fájni fognak.

– Trish azonban nem állt kötélnek, és azt mondta, hogy elvégeztetett valami vizsgálatot, és… mégsem az én gyerekem vagy.

– Mi van? – Megdörzsölöm a halántékomat. Beleverném a fejemet a kesztyűtartóba, ha tudnám, hogy az segít.

Vance-re pillantok, és látom, hogy idegesen nézeget jobbra-balra. Aztán a kilométerórára nézek, és rádöbbenek, hogy áthajtott minden piroson meg stoptáblán, nehogy kiugorjak a lelassuló járműből.

– Szerintem pánikba esett. Vagy valami ilyesmi… – Vance a szemembe néz. – Tudtam, hogy hazudik… Évekkel később beismerte, hogy nem volt semmiféle teszt. De akkor hajthatatlan volt. Könyörgött, hogy adjam fel, és bocsánatot kért, amiért elhitette velem, hogy az én fiam vagy.

Lehajtom a fejem, és megint ökölbe szorítom a kezem. Kiengedem, összeszorítom…

– Eltelt még egy év, és megint beszélni kezdtünk… – folytatja a történetet, de van valami furcsa a hangjában.

– Mármint megint kefélni kezdtetek.

Egy újabb nagy sóhaj.

– Igen… Valahányszor egymás közelébe kerültünk, újra elkövettük ugyanazt a hibát. Ken sokat dolgozott, és akkor már a mesterdiplomájára készült, Trish pedig otthon volt veled. Annyira hasonlítottál rám… Valahányszor átmentem hozzátok, egy könyvbe temetkeztél, és olvastál. Nem tudom, hogy emlékszel-e rá, de mindig vittem neked egy könyvet. Odaadtam neked a Nagy Gatsby…

– Hagyd abba! – Kényelmetlenül feszengek az érzelemmel teli hangjától, miközben homályos emlékek árasztják el az agyamat.

– Évekig folytattuk így, és azt hittük, hogy senki sem veszi észre. Az én hibám volt. Sosem tudtam lemondani arról, hogy szeressem. Akármit csináltam, csak őt láttam. Közelebb költöztem hozzájuk, az utca másik oldalára. Az apád tudta. Fogalmam sincs, hogyan jött rá, de egyértelmű volt, hogy tudja, miről van szó. – Vance elhallgat, és befordul egy újabb utcába. – Akkor kezdett el inni.

Előre hajolok, és két kézzel a műszerfalra csapok. Vance össze sem rezzen.

– Tehát ott hagytál egy alkoholista apával, aki miattad meg az anyám miatt lett piás? – A hangom betölti a kocsi szűk légterét, és a dühtől alig kapok levegőt.

– Megpróbáltam meggyőzni őt, Hardin. Nem akarom, hogy őt hibáztasd, de tényleg mindent elkövettem. Meg akartam győzni, hogy éljetek velem… De nem volt rá hajlandó. – A hajába túr, és megcibálja. – Hétről hétre rosszabb lett az italozása, és egyre gyakrabban rúgott be, de Trish még akkor sem ismerte be, hogy az én fiam vagy. Még nekem sem… Úgyhogy elmentem. El kellett mennem.

Vance elhallgat, és amikor ránézek, látom, hogy szaporán pislog. A kilincs után nyúlok, erre felgyorsít, és többször bezárja az ajtókat. A kattanások visszhangzanak a kocsiban.

A hangja fakó, amikor megint beszélni kezd.

– Amerikába költöztem, és évekig nem hallottam az anyádról. Csak akkor, amikor Ken végül elhagyta. Nem volt pénze, és halálra dolgozta magát. Én már kezdtem egyre jobban keresni. Nem olyan sokat, mint most, de eleget, hogy félre tudjak tenni. Visszajöttem ide, és szereztem egy helyet magunknak, mindhármunknak. Gondoskodtam róla Ken távollétében, de Trish egyre jobban eltávolodott tőlem. Aztán Ken elküldte a válási papírokat, de anyád még akkor sem akart állandó kapcsolatot velem. – Vance összeráncolja a homlokát. – Akármit tettem, nem volt elég.

Emlékszem, hogy magához vett minket az apám távozása után, de ezt egyáltalán nem tartottam furcsának. Nem tudtam, hogy a közös múltjuk miatt költöztünk hozzá, arra meg végképp nem gondoltam, hogy a fia vagyok. Eddig sem voltam valami jó véleménnyel az anyámról, de most végképp lemondtam róla. A maradék tiszteletem is szertefoszlott, amit iránta éreztem.

– Ezért amikor visszaköltözött a saját házába, továbbra is gondoskodtam rólatok anyagilag, de visszamentem Amerikába. Egy idő után az anyád elkezdte visszaküldeni a csekkeket, és nem fogadta a hívásaimat, ezért azt hittem, hogy talált magának valakit.

– Nem. Éjjel-nappal dolgozott. Mindig egyedül voltam otthon, ezért keveredtem rossz társaságba.

– Szerintem várta, hogy Ken visszajöjjön – vágja rá gyorsan Vance, aztán elhallgat. Kis idő után folytatja. – De nem jött vissza. Éveken át ivott, majd végül valami miatt úgy döntött, hogy elég volt a piálásból. Évekig nem beszéltem vele, aztán felhívott, amikor az Államokba költözött. Józan volt, én meg pont akkor veszítettem el Rose-t. Rose volt az első nő, akire ha ránéztem, nem Trish arcát láttam. Hihetetlenül kedves volt, és boldoggá tett. Tudtam, hogy senkit sem fogok olyan szenvedélyesen szeretni, mint anyádat, de elégedett voltam Rose-zal. Boldogan készülődtünk a közös életünkre, de én el voltam átkozva… Rose beteg lett. Megszülte Smitht, aztán elveszítettem.

Egy pillanatra eláll a lélegzetem.

– Smith… – Teljesen lekötött, hogy felfogjam a sztori részleteit, és közben megfeledkeztem a fiúról. Ez mit is jelent? A francba.

– Úgy éreztem, hogy ez a kis zseni a második lehetőségem, hogy apa lehessek. Smith tartotta bennem a lelket az anyja halála után. Mindig eszembe jutottál, ha rá néztem, mert pontosan úgy nézett ki, mint te kiskorodban. Csak a haja meg a szeme világosabb.

Emlékszem, hogy Tessa is ezt állította, amikor találkoztunk a kölyökkel, de én nem látok semmi hasonlóságot közöttünk.

– Ez az egész totálisan… el van cseszve… – Csak ennyit tudok kinyögni. A mobil rezegni kezd a zsebemben, de csak lenézek rá, mintha nem tudnám, mi az. Egyszerűen képtelen vagyok felvenni.

– Tudom, és sajnálom. Amikor Amerikába költöztél, arra gondoltam, hogy a közeledbe kerülhetek, és nem kell az apafigurát játszanom előtted. Kapcsolatban maradtam az anyáddal, felvettelek a kiadóhoz, és igyekeztem a bizalmadba férkőzni, már amennyire hagytad. Helyrehoztam a kapcsolatunkat Kennel, bár az ellenségesség mindig meg fog maradni köztünk. Szerintem megsajnált, hogy elvesztettem a feleségemet, és akkor már ő is sokat változott. Én csak melletted akartam lenni… Mindennek örültem, amit tőled kaptam. Tudom, hogy most utálsz, de szeretném azt hinni, hogy legalább egy kicsit sikerült elérnem, amit terveztem.

– Egész életemben hazudtál nekem.

– Tudom.

– Akárcsak az anyám meg az… Ken.

– Trish még mindig nem akarja beismerni a dolgot… – motyogja Vance. Egy újabb mentséget próbál találni az anyámnak. – Most sem akar színt vallani. Ami pedig Kent illeti… Ő mindig gyanakodott, de az anyád sosem erősítette meg a sejtéseit. Szerintem még mindig kapaszkodik abba a halvány reménybe, hogy mégis az ő fia vagy.

Elhúzom a számat. Ekkora baromságot…

– Tehát szerinted Ken Scott ennyire ostoba, és azt hiszi, hogy az ő gyereke vagyok, miután éveken át kefélted a feleségét a háta mögött?

– Nem. – Vance megállítja a kocsit az út szélén, parkoló állásba teszi, és komoly arccal rám néz. – Ken nem ostoba. Csak reménykedik. Szeretett téged… még most is szeret… Miattad hagyta abba az ivást, és fejezte be az egyetemi tanulmányait. Mindvégig tudta, hogy talán téved, de akkor is érted tette. Nagyon bánja, hogy elrontotta a gyerekkorodat, és azt is örökké bánni fogja, ami az anyáddal történt.

Összerándul a testem, mert felvillannak előttem a képek, amelyek a rémálmaimban kísértenek. Megint átélem, amit azok a részeg tengerészek műveltek anyámmal.

– Végül nem végeztetek semmilyen tesztet? Honnan tudod, hogy te vagy az apám? – El sem tudom hinni, hogy fel kell tennem ezt a kérdést.

– Tudom. És te is tudod. Mindig azt mondták, hogy mennyire hasonlítasz Kenre, de én tudom, hogy az én vérem csörgedezik az ereidben. Már csak az időpont miatt sem lehet az apád. Biztos, hogy Trish nem tőle esett teherbe.

Az útszéli fákat figyelem. Közben megint rezegni kezd a telefonom.

– Miért most? Miért most mondod el? – kérdezem, és felemelem a hangomat. A türelmem maradéka is gyorsan fogy.

– Mert az anyád rémüldözni kezdett. Ken két hete megkért, hogy végeztess el magadon valami vérvizsgálatot, hogy segíts Karennek. Én ezt megemlítettem az anyádnak, és…

– Miféle vizsgálatot? Mi köze ennek Karenhez?

Vance a zsebemre néz, mert a mobilom még mindig rezeg. Aztán a saját telefonjára pillant, ami az egyik rekeszben csörög.

– Fel kéne venned. Engem meg Kimberly hív.

Megrázom a fejem. Majd akkor hívom fel Tessát, ha kiszálltam a kocsiból.

– Tényleg nagyon sajnálom ezt az egészet. Nem tudom, mi ütött belém, amikor átmentem anyádhoz tegnap este. Felhívott, én meg… Nem tudom… Kimberly lesz a feleségem. Mindenkinél jobban szeretem őt, még annál is jobban, ahogy az anyádat szerettem. Ez egy másfajta, viszonzott szerelem, és Kimberly mindennél fontosabb számomra. Nagy hibát követtem el, hogy találkoztam az anyáddal, és egész életemben fizetni fogok ezért a baklövésemért. Nem lepődnék meg, ha Kim elhagyna.

Jaj, kímélj meg ettől a bűnbánó szövegtől.

– Hát… most már késő bánat… Nem kellett volna majdnem megdugnod anyámat a konyhapulton.

Vance haragos pillantást vet rám.

– Nagyon ijedt volt a hangja… Az esküvő előtt meg akart győződni arról, hogy tényleg lezárta-e magában a múltat. Én meg híres vagyok a rossz döntéseimről. – Zavartan dobolni kezd a kormánykeréken.

– Én is – motyogom magam elé, és a kilincs felé nyúlok.

Vance meg akarja fogni a karomat.

– Hardin…

– Ne! – Elrántom a karomat, és kiszállok a kocsiból. Időre van szükségem, amíg felfogom ezt az egészet. Túl sok információ zúdult a fejemre, és olyan kérdésekre kaptam választ, amelyeket fel sem tettem. Mert nem is tudtam, hogy kérdeznem kéne. Most ki akarom szellőztetni a fejem, le kell csillapodnom, el kell szabadulnom Vance közeléből. A barátnőmet akarom, a megmentőmet.

– Most hagyj magamra. Mindkettőnknek így lesz a legjobb – teszem hozzá, amikor nem indul tovább a kocsival. Egy pillanatig némán mered rám, aztán bólint, és otthagy az utcán.

Körülnézek, és egy fél sarokkal odébb észreveszek egy ismerős kirakatot. Tehát nem messze vagyok az anyám házától. Zúg a fülem, miközben a zsebembe nyúlok, és előveszem a mobilomat, hogy felhívjam Tesst. Hallanom kell a hangját, hogy visszarántson a valóságba.

A válaszát várom, közben az épületet nézem. Érzem, hogy a démonok küzdenek bennem, és a kényelmes sötétség felé vonzanak. Tessa nem veszi fel a telefont, és minden egyes csörgéssel erősebb lesz a vonzerejük. Nemsokára azon kapom magam, hogy az utca másik oldalára visz a lábam.

Visszadugom a mobilt a zsebembe, kinyitom az ajtót, és besétálok a múltam ismerős színfalai közé.

Harmadik fejezet Tessa

Törött üvegszilánkok csikorognak a talpam alatt, ahogy idegesen toporgok. Pedig igyekszem türelmesen várakozni.

Mihelyt Mike befejezi a beszélgetést a rendőrökkel, azonnal odasietek hozzá.

– Hol van? – förmedek rá, nem túl udvariasan.

– Elment Christian Vance-szel. – Mike meggyötört arca láttán lecsillapodok, és rádöbbenek, hogy ő semmiről sem tehet. Ma van az esküvője, ami totálisan el lett rontva.

Körülnézek a helyiségben, szemügyre veszem a törött széket, és nem foglalkozom a bámészkodó vendégek pusmogásával. A gyomrom görcsbe van rándulva, de megpróbálom összeszedni magam.

– Hova mentek?

– Nem tudom. – Mike a tenyerébe temeti az arcát.

Kimberly megveregeti a vállamat.

– Figyelj, Tessa. Ha a rendőrség végzett a kihallgatásokkal, és még mindig itt időzünk, akkor lehet, hogy veled is beszélni akarnak majd.

Még egy utolsó pillantást vetek Mike-ra, aztán az ajtóra nézek. Bólintok, és követem Kimberlyt az utcára, mert tényleg nem szeretném felhívni magamra a zsaruk figyelmét.

– Megpróbálod még egyszer felhívni Christiant? Ne haragudj, de beszélnem kell Hardinnal. – Megborzongok a hűvös levegőn.

– Oké, megpróbálom – ígéri, miközben a parkolón át a bérelt kocsijához megyünk.

Kellemetlen érzés fog el, amikor látom, hogy még egy rendőr lép be a bárba. Nagyon féltem Hardint, de nem a rendőrség miatt. Inkább azon aggódom, hogyan viseli ezt az egészet, ha egyedül van Christiannal.

Smith nyugodtan üldögél a hátsó ülésen. A csomagtartóra könyökölök, és lehunyom a szemem.

– Mi az, hogy nem tudod? – Kimberly kiáltása riaszt fel a gondolataimból. – Majd mi megkeressük! – csattan fel dühösen, és elteszi a mobilját.

– Mi van? – A szívem olyan hangosan dobog, hogy attól félek, nem fogom hallani a válaszát.

– Hardin kiszállt a kocsiból, és Christian elveszítette szem elől. – Kim összefogja a haját, és lófarokba köti. – Mindjárt kezdődik az az átkozott esküvő – morogja, és a bár ajtaja felé néz, ahol Mike egyedül álldogál.

– Ez kész katasztrófa – sóhajtok fel, és nagyon remélem, hogy Hardin errefelé tart.

Megint előveszem a mobilomat, és egy kicsit megkönnyebbülök, amikor látom, hogy volt tőle egy nem fogadott hívásom. Remegő kézzel visszahívom, és várok. És várok. És nem válaszol. Újra és újra hívom, de csak a hangpostafiókját érem el.

Negyedik fejezet Hardin

– Egy Jack kólával – vetem oda a pultosnak.

A kopasz pasi dühös pillantással néz rám, miközben levesz a polcról egy üres poharat, és megtölti jéggel. Kár, hogy nem hívtam meg Vance-t. Most rendezhetnénk egy apa-fiú ivászatot.

A rohadt életbe, ez az egész annyira gáz.

– Duplán – teszem hozzá, módosítva a rendelésemet.

– Értem – válaszolja a kopasz gúnyos hangon. Észreveszem a régi tévét a falon, és olvasni kezdem a képernyő alján futó feliratokat. Egy biztosító társaság reklámja megy éppen, és a képernyőn egy kacagó baba látható. Sosem fogom megérteni, miért használnak kisbabákat minden rohadt reklámhoz.

A csapos szó nélkül odacsúsztatja elém a tele poharat. A baba a tévében most olyan hangot ad ki, amiről a reklámkészítők bizonyára azt gondolják, hogy még ellenállhatatlanabb és „cukibb”. Az ajkamhoz emelem a poharat, és megpróbálok elszabadulni a jelenből.

– Miért hoztál haza babatermékeket? – kérdeztem Tessától.

Leült a kád szélére, és lófarokba fogta a haját. Kezdtem attól aggódni, hogy teljesen odavan a gyerekekért. Mert nagyon úgy tűnt.

– Ez nem babatermék – közölte Tessa nevetve. – Csak egy baba meg egy apa van a csomagolásán.

– Nem értem, mi ebben a jó. – Felemeltem a borotva felszerelés dobozát, amit Tessa vett nekem, és szemügyre vettem a baba pufók arcát. Mi köze egy babának a borotválkozáshoz?

Tessa vállat vont.

– Én sem igazán értem, de gondolom, segít eladni egy terméket, ha egy aranyos kisbaba van a dobozán.

– Csak a nőket lehet ezzel megvezetni, akik a férjüknek vagy a barátjuknak vásárolnak – javítottam ki. Egyetlen normális férfi sem vette volna le ezt a dobozt a polcról.

– Nincs igazad. Szerintem az apák is szívesen megveszik.

– Persze. – Feltéptem a dobozt, és magam elé tettem a tartalmát. Aztán a tükörben Tessa szemébe néztem. – Ez egy tál?

– Igen, a borotvahabnak. Sokkal hatásosabb a borotválás, ha pamacsot használsz.

– És ezt honnan tudod? – Felvont szemmel nézek rá, és nagyon remélem, hogy nem Noah-val szerzett ilyen tapasztalatokat.

Rám mosolyog.

– Utánanéztem!

– Hát persze. – A féltékenységem eltűnt, de Tessa játékosan megrúgta a lábamat. – Ha már ilyen szakértő vagy a borotválkozásban, akkor gyere, és segíts nekem.

Mindig csak egy egyszerű borotvát és krémet használtam, de ha már ennyit fáradozott, akkor nem ronthatom el az örömét. És kezdtem beindulni, ha arra gondoltam, hogy ő fog megborotválni. Tessa elmosolyodott, felállt, és odalépett mellém a mosdóhoz. A tubusból krémet nyomott a tálba, és kavarni kezdte, hogy habot képezzen.

– Látod? – Elmosolyodott, és a kezembe nyomta a pamacsot.

– Nem, csináld te. – Visszaadtam neki a pamacsot, és marokra fogtam a derekát. – Gyerünk. – A mosdó pultjára emeltem. Miután kényelmesen elhelyezkedett, a lába közé álltam.

Tessa belemártotta a pamacsot a habba, majd óvatosan végighúzta az államon.

– Igazából nem akarok sehová se menni ma este – közöltem vele egy idő után. – Rengeteg tennivalóm van, de te feltartasz. – Megragadtam, és gyengéden megszorítottam a mellét.

A keze megrándult, és egy kis habot fröccsentett a nyakamra.

– Még jó, hogy nem a borotva volt a kezedben – ugrattam.

– Jó bizony – bólogatott gunyoros arccal, és felvette a vadonatúj borotvát. Aztán beleharapott az ajkába, és aggódó pillantást vetett rám. – Biztosan azt akarod, hogy én csináljam? Ideges vagyok, és félek, hogy véletlenül megváglak.

– Ne aggodalmaskodj már annyit – gúnyoltam. – Tuti, hogy ennek is utánanéztél a neten.

Rám öltötte a nyelvét, mire előrehajoltam, és gyorsan megcsókoltam. Nem tiltakozott, mert igazam volt.

– De ne feledd, hogy ha mégis megvágsz, akkor futnod kell – fenyegettem meg, és felnevettem.

Tessa viszont komoly maradt.

– Ne mozogj, légy szíves. – A keze először remegett egy kicsit, de nemsokára ügyes és határozott mozdulatokkal húzta végig az államon a borotvát.

– Nélkülem kéne menned – javasoltam, és lehunytam a szemem. Érdekes módon, megnyugtatónak tartottam, hogy Tessa borotválja az arcomat. Nem volt kedvem az apámékhoz menni vacsorázni, de Tessának az idegeire ment, hogy mindig csak a lakásban vagyunk, ezért kapva kapott az alkalmon, amikor Karen meghívott minket.

– Ha ma este itthon maradunk, akkor hétvégén menjünk hozzájuk. Addigra készen leszel a munkáddal?

– Azt hiszem, igen – morogtam.

– Akkor hívd fel őket, és mondd meg, hogy áttesszük a meghívást a hétvégére, ha jó nekik. Ha befejeztem a borotválást, nekilátok a vacsorakészítésnek. – Megveregette a felső ajkamat, így jelezve, hogy húzzam be. Aztán óvatosan körbeborotválta a számat.

Amikor végzett, ránéztem.

– Meg kéne innod a hűtőben lévő maradék bort, mert a dugó már napok óta nincs az üvegben. Nemsokára ecet lesz belőle.

– Hát… Nem tudom. – Láttam rajta, hogy habozik, és tudtam is az okát. A háta mögé nyúlt, és kinyitotta a csapot, hogy benedvesítsen egy törülközőt.

– Tess… – Az álla alá tettem a kezem, és felemeltem a fejét. – Nyugodtan ihatsz előttem. Nem vagyok egy küszködő alkoholista.

– Tudom, de nem akarom, hogy furcsa legyen neked. Különben sem kéne olyan sok bort innom. Ha te nem iszol, nekem sem fontos.

– Nekem nem az ivás a problémám. Csak akkor van baj, ha kiakadok, és úgy iszom.

– Tudom.

Tényleg tudta.

Végighúzta a nedves törülközőt az arcomon, és letörölte a borotvahabot.

– Csak akkor csinálok őrültségeket, ha ivással akarom megoldani a problémát. Mostanában nincsenek nagyobb gubancok, úgyhogy jól vagyok. – Még én is tisztában voltam azzal, hogy ez nem egy kőbe vésett szabály. – Nem akarok én is egy olyan lúzer lenni, aki hülyére issza magát, és veszélyezteti a körülötte élőket. És mivel te vagy az egyetlen ember, aki érdekel, többé nem akarok inni, ha veled vagyok.

– Szeretlek – válaszolta halk hangon.

– Én is szeretlek.

Meg akartam törni a komoly hangulatot, és nem volt kedvem folytatni ezt a társalgást, ezért végignéztem rajta. Az egyik fehér pólómat hordta, és alatta csak egy fekete bugyi volt rajta.

– Talán meg kéne tartanom téged, miután már borotválni is tudsz. Főzöl, takarítasz…

Tessa megütötte a karomat, és megforgatta a szemét.

– És nekem miért éri meg ez a dolog? Rendetlen vagy, hetente csak egyszer segítesz a főzésben. Reggel mogorván ébredsz…

A lába közé nyúlok, és elhúzom a bugyiját.

– Egyvalamiben mégiscsak jó vagy – állapította meg vigyorogva, amikor az egyik ujjamat a forró hüvelyébe csúsztattam.

– Csak egyben? – Még egy ujjal belenyúltam, mire felnyögött, és hátrahanyatlott a feje.

A csapos türelmetlenül dobol az ujjával előttem.

– Azt kérdeztem, kérsz-e még egy italt?

Pislogok néhányat, a bárpultra nézek, aztán rá.

– Igen. – Odaadom a poharamat, és az emlék elhalványodik, miközben várom a következő italt. – Még egy duplát.

Az öreg kopasz fazon bólint. A következő pillanatban egy csodálkozó női hang szólal meg mellettem.

– Hardin? Hardin Scott?

Megfordulok, és Judy Welch ismerős arcát pillantom meg. Judy az anyám barátnője. Mármint exbarátnője.

– Igen – válaszolom bólintva, és megállapítom, hogy az idő nem volt kegyes hozzá.

– Jóságos ég! Már vagy… hat éve! Egyedül vagy itt? – A vállamra teszi a kezét, és felmászik a mellettem lévő bárszékre.

– Igen, kábé. És igen, egyedül vagyok itt. Az anyám nem fog megkergetni, ne aggódj.

Judy arcán látszik, hogy egész életében túl sokat ivott. A haja most is ugyanolyan hidrogénszőke, mint amikor tinédzser voltam, és a vézna testéhez képest túl nagy melleket pumpáltatott magának. Emlékszem, amikor először megérintett. Férfinak éreztem magam, mert az anyám barátnőjével keféltem. De ahogy most ránézek… Még a csapos farkával sem dugnám meg.

Judy rám kacsint.

– Látom, felnőttél.

A csapos elém teszi a piát, amit néhány másodperc alatt lenyelek.

– És most is olyan bőbeszédű vagy, mint régen. – Megint vállon vereget, és rendel egy italt, majd hozzám fordul. – Italba fojtod a bánatod? Szerelmi gondok?

– Egyik sem. – Megforgatom a poharat a kezemben, és nézem, ahogy a jégkockák ide-oda gurulnak.

– Nos, nekem most mindkettőből kijutott, úgyhogy van mit italba fojtanom. Igyunk egyet együtt! – Judy rám villantja a mosolyát, amire még emlékszem a múltból, aztán mindkettőnknek rendel egy pohár olcsó whiskyt.

Ötödik fejezet Tessa

Kimberly olyan hangosan és indulatosan szidja le Christiant a telefonban, hogy a beszélgetés befejezése után kénytelen egy kicsit hallgatni, és levegő után kapkodni. Aztán a vállamra teszi a kezét.

– Remélhetőleg Hardin csak sétálgat egy darabig, hogy kiszellőztesse a fejét. Christian azt mondta, hogy ő csak egy kis időt akart neki adni. – Kim rosszallóan csóválja a fejét.

De én ismerem Hardint, és tudom, hogy nem fog csak úgy sétálgatni, és „kiszellőztetni a fejét”. Megint megpróbálom elérni, de most már azonnal a hangpostafiókra kapcsol a hívás. Tehát kikapcsolta a mobilját.

– Szerinted eljön az esküvőre? – Kim rám néz! – Tudod… Jelenetet rendezni.

Szeretném azt válaszolni, hogy olyat nem tenne, de most annyi minden rászakadt… Nem zárhatjuk ki ennek a lehetőségét.

– Nem szívesen mondom ezt, de… – Kimberly halkan megköszörüli a torkát. – Talán mégis el kéne jönnöd az esküvőre… Már csak azért is, nehogy Hardin bajt csináljon. Egyébként meg Hardin biztosan meg akar majd találni, és ha senki sem veszi fel a telefont, végül ott fog keresni először.

Hányingerem támad, ha elképzelem, hogy Hardin felbukkan a templomban, és botrányt rendez. Ugyanakkor remélem, hogy odamegy, különben semmi esélyem arra, hogy megtaláljam. Mivel kikapcsolta a mobilját, talán nem is akarja, hogy megtalálják, és ez aggodalommal tölt el.

– Lehet, hogy igazad van. Mi lenne, ha odamennék, és kint maradnék? – Tanácstalanul nézek Kimre.

Kimberly együtt érzően bólint, de az arca szigorú lesz, amikor egy fekete BMW bukkan fel a parkolóban, és megáll Kim kocsija mellett.

Christian egy elegáns öltönyben száll ki az autóból.

– Van hír róla? – kérdezi, és Kimberlyhez hajol, hogy megcsókolja az arcát, gondolom, megszokásból. De Kim elhúzódik, mielőtt az ajka az arcához érne.

– Nagyon sajnálom – súgja Christian Kim fülébe.

Kimberly megcsóválja a fejét, és rám néz. Nagyon sajnálom szegényt, mert nem érdemelte meg ezt az árulást. De hát az árulás már csak ilyen: mindig azokra sújt le, akik gyanútlanok és nem érdemlik meg.

– Tessa velünk jön, és figyeli Hardint, hátha eljön a szertartásra – magyarázza Kim, aztán végre Christian szemébe néz. – Így amíg bent vagyunk, ő vigyáz, hogy semmi se zavarja meg ezt a különleges napot. – Kimberly hangján érződik a gúny, de sikerül nyugodtnak maradnia.

Christian megrázza a fejét.

– Nem megyünk el arra az átkozott esküvőre. Ezek után semmiképpen sem.

– Miért nem? – kérdezi Kimberly kifejezéstelen arccal.

– Miattad… – Vance felsóhajt. – És mert a két fiam fontosabb minden esküvőnél, főleg ennél. Nem várhatom el tőled, hogy mosolyogva elviseld Trish társaságát.

Kimberly meglepett arcot vág, és úgy tűnik, Christian szavai valamelyest megvigasztalják. Csendben figyelem őket. Megrázott, hogy Christian most először utal a „fiai”-ként Smithre és Hardinra. Annyi mindent tudnék mondani ennek az embernek. Legszívesebben rátámadnék, és mindennek elmondanám, de tudom, hogy nem szabad. Azzal nem segítenék senkinek. Most inkább arra kell koncentrálnom, hogy megtudjam, hol lehet Hardin, és hogyan kezeli a sokkoló hírt.

– Az emberek majd pusmogni fognak. Főleg Sasha. – Kimberly komor arcot vág.

– Nem érdekel Sasha, és Max sem. Letojok mindenkit. Hadd beszéljenek. Seattle-ben élünk, nem Hampstead-ben. – Christian megfogja Kimberly kezét, aki most nem húzódik el tőle. – Most csak az a fontos, hogy helyrehozzam a hibáimat – teszi hozzá remegő hangon. Az iránta érzett keserű haragom egy kicsit enyhülni kezd, de csak egy nagyon kicsit.

– Nem lett volna szabad hagynod, hogy Hardin kiszálljon a kocsiból – szidja meg a vőlegényét Kim, de a keze még mindig Christian kezében van.

– Nem tudtam visszatartani. Ismered Hardint. Aztán beszorult a biztonsági övem, és nem láttam, merre ment, és… A pokolba! – fakad ki dühösen, és Kimberly most már együtt érző arccal néz rá.

Úgy érzem, hogy most már megszólalhatok.

– Szerinted hova ment? Ha nem jön el az esküvőre, akkor hol keressem?

– Most néztem meg azt a két bárt, ami már ilyen korán nyitva van – válaszolja Vance a homlokát ráncolva. – Hátha… – Az arca meglágyul, amikor rám néz. – Most már tudom, hogy nem kellett volna elválasztanom titeket egymástól, miközben elmondom neki a hírt. Nagy hiba volt, és most rád van szüksége.

Képtelen vagyok udvarias hangon beszélni Vance-szel, ezért csak bólintok, és előveszem a zsebemből a mobilomat, hogy megint megpróbáljam elérni Hardint. Tudom, hogy nincs bekapcsolva a telefonja, de hátha…

Míg a csörgésre várok, Kimberly és Christian némán nézi egymást, kéz a kézben, mintha valami választ keresnének a másik arcán. Amikor elteszem a mobilt, Vance hozzám fordul.

– Az esküvő húsz perc múlva kezdődik. Odavihetlek, ha akarod.

Kimberly feltartja a kezét.

– Majd én odaviszem. Te Smithszel menj vissza a szállodába.

– De… – Vance tiltakozni akar, de Kim arckifejezése láttán inkább nem folytatja a mondatot. – Ugye, visszajössz a szállodába? – kérdezi Kimtől, és a szeme csupa rettegés.

– Igen – sóhajt fel Kimberly. – Nem megyek el az országból.

Christian láthatóan megkönnyebbül, és elengedi Kimberly kezét.

– Légy óvatos, és hívj, ha szükséged van rám. Tudod a templom címét?

– Igen. Add ide a kulcsot. – Kim kinyújtja a kezét. – Smith elaludt, és nem akarom felébreszteni.

Magamban megtapsolom a barátnőmet a határozott viselkedéséért. Én a helyében romokban hevernék. Egyébként belül most is romokban heverek.

Tíz perc múlva Kimberly kitesz egy kis templom előtt. A legtöbb vendég már bement, és csak néhányan álldogálnak a lépcsőn. Leülök egy padra, és az utcát figyelem, hátha meglátom Hardint.

Hallom, hogy elkezdődik az esküvő, és felhangzik a nászinduló. Elképzelem Trisht az esküvői ruhájában, amint végigvonul a széksorok között, hogy a vőlegénye mellé álljon. Mosolyog és gyönyörű.

Ez a Trish nem ugyanaz a nő, aki a férjének éveken át hazudott az egyetlen fiáról.

A lépcső kiürült, mert az utolsó vendég is bement a templomba, hogy tanúja legyen Trish és Mike esküjének. Telnek a percek, és szinte minden hangot hallok, ami a kis épületből jön. Félórával később a vendégek éljenezni kezdenek. Tehát most nyilvánították ki őket férjnek és feleségnek. Ideje mennem. Fogalmam sincs, merre induljak, de nem ülhetek itt tovább. Trish nemsokára kilép az ajtón, és semmi kedvem találkozni az újdonsült arával.

Elindulok arra, amerről jöttünk, legalábbis azt hiszem, hogy jól emlékszem az irányra. Persze mindegy, hogy merre megyek. Megint előveszem a telefonomat, és felhívom Hardint, de a mobilja még mindig ki van kapcsolva. Félig van az akkumulátorom, de nem akarom tovább meríteni, hátha később Hardin felhív.

Folytatom a keresést, céltalanul bolyongok a környéken, bekukkantva az utamba kerülő éttermekbe és bárokba. Közben kezd lemenni a nap. El kellett volna kérnem Kimberlytől az egyik bérelt kocsijukat, de nem is gondoltam rá. Neki meg más gondja is volt. Hardin kocsija még mindig a Gabriel előtt parkol, de nincs hozzá kulcsom.

Ahogy a város másik részébe érek, fokozatosan eltűnik Hampstead szépsége és bája. Sajog a lábam, és a naplemente után a tavaszi levegő egyre hűvösebb lesz. Nem ezt a ruhát és kényelmetlen cipőt kellett volna felvennem. Ha tudom, hogy így alakul a nap, akkor melegítőt és sportcipőt húzok, hogy könnyebben Hardin nyomába eredjek. A jövőben, ha sikerül együtt elhagynunk valaha Londont, ez lesz a szokásos egyenruhám.

Egy idő után észreveszem, hogy egy ismerős utcában járok. Vagy csak képzelődök? A két oldalán olyan házak sorakoznak, mint Trishé, de félálomban voltam, amikor Hardin idehozott, úgyhogy nem lehetek biztos semmiben. Szerencsére az utcák többnyire üresek, mert a lakók otthon töltik az estét. Nem örülnék, ha emberek között kéne gyalogolnom, akik szórakozni indulnak. Majdnem sírva fakadok a megkönnyebbüléstől, amikor az utca közepén meglátom Trish házát. Már besötétedett, de égnek a lámpák, és ahogy közeledek, egyre biztosabb vagyok a dolgomban. Igen, ez Trish háza. Nem tudom, Hardint ott találom-e, de ha nem, akkor legalább legyen nyitva az ajtó, hogy ihassak egy kis vizet. Órák óta bolyongok a környéken. Szerencsém van, hogy sikerült pont abba az utcába keverednem, ahol talán Hardin nyomára juthatok.

Elindulok Trish háza felé, és feltűnik egy söröskorsó formájú fényreklám az utca másik oldalán. A bár egy ház és egy sikátor között van, de olyan kicsi az ajtaja, hogy alig lehet észrevenni. Végigfut a hátamon a hideg. Nehéz lehetett Trishnek a régi házában maradni, ami ennyire közel van ahhoz a helyhez, ahonnan a támadói érkeztek, amikor Kent keresték. Hardin említette, hogy nem engedhetett meg magának egy költözést. Meglepett, hogy ilyen közönyösen beszél róla, de hát a pénz gonosz dolog.

Itt kell lennie, tudom.

Odamegyek a bárhoz, benyitok a vasajtón, és azonnal zavarba jövök a ruházatom miatt. Biztosan őrültnek néznek, ha belépek egy ilyen helyre, elegáns ruhában, mezítláb, a cipőmet a kezemben tartva. Egy órával ezelőtt feladtam, és levettem a cipőmet. Most gyorsan a padlóra dobom, és belebújok. Összerezzenek a fájdalomtól, ahogy a pánt belevág a sebes sarkamba.

A bárban nincsenek sokan, és azonnal észreveszem Hardint, aki a pultnál ül, és éppen egy poharat tart a szájához. A szívem majdnem kiugrik a helyéről. Tudtam, hogy így fogok rátalálni, mégis egy kis csalódottságot érzek. Annyira reméltem, hogy nem fog az italhoz menekülni. Nagy levegőt veszek, mielőtt odalépek hozzá.

– Hardin… – Megveregetem a vállát.

Megfordul a bárszéken, és összeszorul a gyomrom, amikor meglátom az arcát. A szeme fehérje szinte nem is látszik, annyira be van szőve vörös erekkel. Az arca is vörös. Olyan erős alkoholszagot áraszt, hogy én is érzem a whisky ízét. A tenyerem izzadni kezd, és kiszárad a szám.

– Nicsak, ki van itt – mondja nehezen forgó nyelvvel. A kezében lévő pohár majdnem üres, és aggódva látom, hogy már három üres pohár sorakozik előtte a pulton. – Na, hogyan találtál meg? – Hátrahajtja a fejét, és kiissza a maradék italt, majd hátraszól a pultosnak. – Még egyet!

Odahajolok Hardinhoz, egészen közel az arcához, hogy ne tudja elfordítani a fejét.

– Bébi, jól vagy? – Tudom, hogy nincs jól, de fogalmam sincs, hogyan bánjak vele, mert még nem mértem fel, milyen hangulatban van, és mennyi alkoholt fogyasztott.

– Bébi… – mondja titokzatos arccal, mintha közben valami egészen másra gondolna. De aztán rám néz, és elmosolyodik. – Igen, igen… Jól vagyok. Ülj le. Kérsz egy italt? Igyál egyet… Csapos! Még egyet!

A pultos rám pillant, mire megrázom a fejem. Hardin ezt nem veszi észre, és kihúzza a mellette lévő bárszéket. Körülnézek a kis bárhelyiségben, mielőtt felülök a székre.

– Tehát? Hogyan találtál meg? – kérdezi még egyszer.

Össze vagyok zavarodva, és feszélyez a viselkedése. Látom, hogy be van rúgva, de nemcsak ez aggaszt, hanem a hangjából áradó hátborzongató nyugalom. Már hallottam így beszélni, és akkor sem lett jó vége.

– Órák óta járkálok, és felismertem az anyád házát az út másik oldalán, úgyhogy sejtettem… szóval gondoltam, hogy itt leszel. – Megborzongok, mert megint eszembe jut, hogy Ken éppen ebben a bárban töltötte minden estéjét.

– Az én kis detektívem – duruzsolja lágy hangon, és a fülem mögé simítja a hajamat. Nem rezzenek össze, és nem húzódok el, pedig egyre nő bennem a feszültség.

– Gyere velem, légy szíves. Menjünk vissza abba a szállodába, és feküdjünk le. Aztán holnap reggel elutazhatunk.

A csapos leteszi elé az italát, és Hardin komoly arccal méregeti a poharat.

– Még nem.

– Kérlek, Hardin. – A véreres szemébe nézek. – Nagyon fáradt vagyok, és tudom, hogy te is. – Megpróbálok a saját gyengeségemmel hatni rá, és nem emlegetem Christiant vagy Kent. Közelebb hajolok hozzá. – Leszakad a lábam, és nagyon hiányoztál. Christian próbált megkeresni, de nem sikerült neki. Már nagyon régen gyalogolok, és szeretnék végre visszaérni a hotelba. Veled együtt.

Jól ismerem, és tudom, hogy ha most keményebb hangot ütök meg, akkor elveszíti a türelmét, és a nyugalma másodperceken belül elpárolog.

– Azért olyan nagyon nem keresett. – Hardin felemeli a poharát. – Ott kezdtem el inni, ahol kirakott.

Hozzádőlök, de folytatja a mondandóját, mielőtt bármit válaszolhatnék.

– Igyál egyet. Itt van egy kedves ismerősöm is… majd ő vesz neked egy italt. – A bárpulton sorakozó poharak felé int. – Összefutottunk abban a másik bárban, és ha már így feljött a múlt, úgy döntöttem, hogy jobb, ha itt folytatjuk a piálást. A régi szép idők emlékére.

Összerándul a gyomrom.

– Egy ismerősöd?

– A családunk régi barátja. – A fejével egy nő felé int, aki most lép ki a mosdóból. A nő a harmincas évei végén járhat, vagy talán a negyvenes évei elején, és majdnem fehérre hidrogénezett szőke haja van. Megkönnyebbülök, hogy nem egy fiatal nőről van szó, mert úgy tűnik, Hardin már elég régen iszogat vele.

– Szerintem már tényleg mennünk kéne – erősködöm.

Meg akarom fogni a kezét, de elrántja tőlem.

– Judith, ő Theresa.

– Judy – javítja ki a nő.

– Tessa – mondom szinte ugyanabban a pillanatban.

– Örülök a találkozásnak. – Mosolyt erőltetek az arcomra, és megint Hardin felé fordulok. – Kérlek… – folytatom a könyörgést.

– Judy tudta, hogy az anyám egy lotyó – jelenti ki Hardin, és újra megcsap a whisky tömény illata.

– Ezt nem mondtam. – A nő felnevet. A korához képest túl fiatalosan van öltözve. A felsője mélyen kivágott, és a trapéz szárú farmerja túl szoros.

– De igen, azt mondta. Az anyám gyűlöli Judyt! – Hardin elmosolyodik.

Az ismeretlen nő viszonozza a mosolyát.

– Akarod tudni, miért?

Kezdem magam kívülállónak érezni, míg ők tréfálkoznak egymás közt.

– Miért? – kérdezem.

Hardin figyelmeztető pillantást lövell a nő felé, és legyint, mintha el akarná hessegetni a kérdésemet. Legszívesebben lelökném a bárszékről. Ha nem tudnám, hogy csak a fájdalmát akarja leplezni, bizony meg is tenném.

– Az egy hosszú sztori, édesem. – A nő int a csaposnak. – Mindegy… Úgy látom, rád fér egy tequila.

– Nem kérek inni. Jól vagyok. – Semmi kedvem az alkoholhoz.

– Lazíts, bébi. – Hardin közelebb hajol hozzám. – Nem te vagy az, aki ma megtudta, hogy az egész eddigi élete egy nagy hazugság. Úgyhogy ne vágj ilyen savanyú arcot, és igyál velem.

Nagyon fáj a szívem érte, de az ivás nem old meg semmit. Ki kell innen vinnem, méghozzá most.

– Hidegen vagy jégkockával kéred a margaritát? Ez nem egy előkelő hely, úgyhogy nem sok választásod van – közli velem Judy.

– Megmondtam, hogy nem kérek inni, a rohadt életbe! – fakadok ki ingerülten.

Judy tágra nyitja a szemét, de hamar magához tér. Engem ugyanúgy meglep a kitörésem, mint őt. Hallom Hardin nevetését, de továbbra is a nőt figyelem, aki láthatóan élvezi a kis titkait.

– Jól van, jól van. Valakinek kicsit le kéne csillapodnia. – A nő a táskájába nyúl, előkotor belőle egy doboz cigarettát meg egy öngyújtót, és rágyújt. – Kérsz? – kérdezi Hardint.

Én is ránézek, és meglepődve látom, hogy bólint. Judy a hátam mögött átnyújtja neki a meggyújtott cigarettát. Ki az ördög ez a nő?

Hardin a szájába veszi az undorító cigit, és szívni kezdi. Füstfelhő kavarog köztünk, mire befogom a számat meg az orromat.

Ingerült pillantást vetek rá.

– Mióta dohányzol?

– Mindig cigiztem. Csak azóta nem, hogy elkezdtem a WCU-t. – Még egyszer megszívja a füstölgő cigarettát. Dühösen kikapom a szájából, és a félig tele pohárba dobom.

– Mi a franc? – kiált fel, és a beszennyezett italra mered.

– Elmegyünk. Most. – Leszállok a székről, megragadom Hardin pólóját, és húzni kezdem.

– Nem. Nem megyünk. – Kiszabadítja magát, és megpróbálja megint felhívni magára a csapos figyelmét.

– Nem akar elmenni – állapítja meg Judy.

Egyre dühösebb vagyok, és iszonyúan bosszant ez a nő. A gúnyos arcába nézek, és alig látom a szemét, a vastagon felvitt szempillafestéktől.

– Nem emlékszem, hogy a véleményedet kértem volna. Törődj a magad dolgával, és keress magadnak egy másik ivócimborát, mert mi elmegyünk! – kiáltok rá.

A nő Hardinra néz, mintha arra várna, hogy védje meg. Ekkor bevillan, milyen undorító kapcsolat köti őket össze. A „család barátja” nem viselkedne így a barátnője fiával, aki feleannyi idős, mint ő.

– Azt mondtam, nem akarok menni – jelenti ki Hardin.

Már mindent megpróbáltam, és nem hallgat rám. Nem maradt más lehetőségem, mint hogy kijátszom a féltékenység kártyát. Ez aljas húzás, főleg a mostani állapotában, de nincs más választásom.

– Hát akkor… – mondom, és feltűnő pillantással körülnézek a bárban. – Ha te nem akarsz visszavinni a szállodába, akkor valaki mást kell keresnem. – A tekintetem megállapodik a legfiatalabb férfin a helyiségben, aki a barátaival ül az egyik asztalnál. Adok Hardinnak néhány pillanatot, hogy válaszolhasson, és amikor nem szól semmit, elindulok a fiatal férfiak felé.

Néhány pillanat múlva Hardin szorítását érzem a karomon.

– Még mit nem! Soha!

Megfordulok, és észreveszem, hogy a nagy igyekezetében felborította a bárszéket. Judy tántorogva próbálja felállítani.

– Akkor vigyél vissza te – kérlelem oldalra hajtott fejjel.

– Ki vagyok ütve… – motyogja, mintha ezzel akarná megmagyarázni a jelenetet.

– Tudom. Hívhatunk egy taxit, hogy vigyen el a Gabrielbe, és onnan majd én vezetek a szállodába. – Magamban fohászkodom, hogy beváljon a kis cselem.

Hardin összehúzott szemmel néz rám.

– Az egészet jól kitervelted, ugye? – kérdezi gúnyosan.

– Nem. De semmi értelme itt maradnunk. Úgyhogy vagy kifizeted az italodat, és elviszel innen, vagy mással megyek el.

Elengedi a karomat, és közelebb lép hozzám.

– Ne fenyegess engem. Én is elmehetnék valaki mással – sziszegi az arcomba.

Belém mar a féltékenység, de nem törődöm vele.

– Akkor hajrá. Menj haza Judyval. Tudom, hogy lefeküdtetek. Látom rajtatok. – Kihúzom magam, és igyekszem határozott hangon beszélni.

Rám néz, aztán Judyra, majd halványan elmosolyodik. Összerezzenek, mire elkomorodik.

– Nem volt nagy durranás. Alig emlékszem rá. – Azt akarja, hogy ettől jobban érezzem magam, de pont az ellenkező hatást éri el a vallomásával.

– Akkor? Most mi lesz? – kérdezem, és felvonom a szemöldököm.

– A pokolba… – morogja, és visszabotorkál a pulthoz, hogy kifizesse az italát. Kiüríti a zsebét a bárpultra, és amikor a csapos odaadja neki a számlát, Judy felé söpri a maradék pénzt. A nő kicsit összeesik, mintha a gerince hirtelen elveszítette volna a tartását.

Amikor kilépünk az ajtón, Hardin megszólal.

– Judy üdvözletét küldi.

Esküszöm, mindjárt felrobbanok!

– Ne is említsd azt a nőt! – csattanok fel dühösen.

– Féltékeny vagy, Theresa? – vigyorog nehezen forgó nyelvvel, és átkarol. – Istenem, mennyire utálom ezt a helyet, ezt a bárt, azt a házat! – Az utca másik oldalán lévő kis házra mutat. – Eláruljak valami vicceset? Vance ott lakott. – Hardin a bár mellett lévő téglaépületre mutat. Az emeleten halvány fény világít, és egy autó parkol a felhajtón. – Vajon aznap este mit csinált, amikor azok a pasik bejöttek hozzánk? – Hardin a földet fürkészi, majd lehajol. Mielőtt rájöhetnék, mit csinál, már emeli a karját, és egy követ tart a kezében.

– Hardin, ne! – kiáltok rémülten, és megragadom a karját. A kő a földre esik, és elgurul a betonon.

– A fenébe! – Megpróbálja megint felkapni, de elé állok. – A fene egye meg ezt az egészet! A pokolba ezzel az utcával! A rohadt bárral, meg azzal a rohadék házzal! A pokolba mindenkivel!

Megtántorodik, lelép a járdáról, és elindul az utca másik oldala felé.

– Ha nem hagyod, hogy szétzúzzam azt a házat… – Nem fejezi be a mondatot. Gyorsan lekapom a cipőmet, és utána eredek, mert már a gyerekkori otthona előkertjében jár.

Hatodik fejezet Tessa

Futok Hardin után, aki már a fájdalmas gyerekkora színhelyén jár. Megbotlok egy kőben, és térdre esek, de gyorsan talpra állok. Hardin már kinyitotta a szúnyoghálóajtót, és hallom, hogy a kilincset rángatja, majd dühösen dörömbölni kezd a bejárati ajtón.

– Hardin, kérlek. Menjünk vissza a hotelbe – próbálok a lelkére beszélni, amikor odaérek hozzá, de mintha nem venne tudomást a jelenlétemről.

Lehajol, és felvesz valamit a verandáról. Először arra gondolok, hogy a pótkulcsot keresi, de hamar rájövök, hogy tévedtem, mert felkap egy téglát, és beveri az ajtó közepén lévő üvegtáblát. Aztán benyúl, és elfordítja a zárat. Szerencsére sikerül kikerülnie az éles üvegszilánkokat.

Körülnézek a csendes utcán, de nem látok senkit. Az üvegcsörömpölés hangjára egyetlen ablak mögött sem gyúlt fény. Remélem, hogy Mike és Trish nem a szomszéd házban tölti az éjszakát, hanem valami elegáns szállodában. Nem hiszem, hogy megengedhetnek maguknak egy drága nászutat.

– Hardin… – Úgy érzem, mintha kötélen táncolnék, és nagyon kell igyekeznem, nehogy lerántson a mélység. Elég egy rossz lépés, és mindketten lezuhanunk.

– Ez az átkozott ház egész életemben csak gyötrelmet okozott nekem – morogja Hardin, és megbotlik a saját bakancsában. Még időben megkapaszkodik a heverő támlájában, nehogy elessen. Szemügyre veszem a nappalit, és örömmel látom, hogy a bútorok nagy részét már elszállították, mert Trish kiköltözése után le fogják bontani a házat.

Hardin összehúzza a szemét, és a kanapéra mered.

– Ez a heverő itt… – A homlokára szorítja a kezét, majd így folytatja: – Itt történt… Tudod… Pontosan ezen az átkozott, rohadt heverőn.

Tudom, hogy nagyon be van rúgva, és ez a mondata is ezt bizonyítja. Emlékszem, hónapokkal ezelőtt elmesélte nekem, hogy megsemmisítette azt a heverőt. Még dicsekedett is, hogy „nem volt nehéz szétszaggatni azt a vacakot”.

Az előttünk lévő kanapéra nézek. Egyértelmű, hogy új, mert a kárpit feszes, és nem látszik rajta semmilyen bemélyedés, mint az elnyűtt ülőbútorokon. Összeszorul a gyomrom. Egyrészt a fájdalmas emléktől, másrészt azért, mert nem tudom, milyen következményei lesznek Hardin mostani hangulatának.

Egy pillanatra lehunyja a szemét.

– Valamelyik apámnak igazán eszébe juthatott volna, hogy vegyen egy újat.

– Annyira sajnálom. Tudom, hogy ez most nagyon sok neked. – Megpróbálom megnyugtatni, de továbbra sem vesz tudomást rólam.

Kinyitja a szemét, és bemegy a konyhába, én meg a nyomában haladok.

– Hol is van… – motyogja maga elé, miközben letérdel, és benéz a mosogató alatt lévő szekrénybe. – Megvan. – Egy italos üveget tart a kezében. Nem akarom megkérdezni, kinek az italát vette elő, és azt sem, hogyan került oda. Hardin pólója poros lesz, amikor beletörli az üveget, ezért úgy vélem, hogy már több hónapja ott lehet.

Követem, amikor visszamegy a nappaliba, és fogalmam sincs, mire készül.

– Tudom, hogy ideges vagy, és minden jogod megvan arra, hogy dühös legyél. – Elé állok, hogy felhívjam magamra a figyelmet, de még mindig nem hajlandó rám nézni. – De most menjünk vissza a szállodába. Kérlek! – Meg akarom fogni a kezét, de elrántja előlem. – Beszélgethetünk, és közben kijózanodhatsz. Vagy lefeküdhetsz aludni, vagy amit csak akarsz, de kérlek… El kell mennünk innen.

Hardin megkerül, a kanapéhoz lép.

– Itt volt… – A párnákra mutat a kezében tartott üveggel. A szememet égetik a könnyek, de lenyelem őket. – És senki sem jött, hogy leállítsa őket. Egyik rohadék sem dugta ide a képét. – Köp egyet, és lecsavarja az üveg kupakját. A szájába veszi az üveget, hátrahajtja a fejét, és kortyolni kezd.

– Elég! – kiáltok rá, és közelebb lépek hozzá. Kész vagyok kitépni az üveget a kezéből, és a konyhakőre vágni. Bármit megteszek, csak ne igyon többet. Nem tudom, mennyi alkoholt tud még a szervezete elviselni, mielőtt elájul.

Hardin iszik még egy kortyot. A keze fejével letörli a szájáról a maradék italt. Elvigyorodik, és most először néz rám, amióta beléptünk a házba.

– Miért? Te is kérsz?

– Nem… Illetve igen – hazudom.

– Hiába, Tessie. Nincs elég, hogy mindkettőnknek jusson – közli gúnyos hangon, nehezen forgó nyelvvel, és felemeli a nagy üveget. Összerezzenek, hogy Tessie-nek szólít, ahogy az apám szokott. Legalább egy liter átlátszó folyadék van az üvegben. Nem tudom, mi az, mert a címkéje félig le van szakadva. Vajon mikor rejtette oda? Az életem legrosszabb tizenegy napja alatt? – Lefogadom, hogy most örülsz.

Hátralépek, és kétségbeesetten töröm a fejem. Nem sok lehetőségem van, és kezdek félni egy kicsit. Nem attól félek, hogy fizikailag bántalmazni fog, de most eléggé kiszámíthatatlan a viselkedése, és érzelmileg nem vagyok felkészülve egy újabb kitörésére. Már nagyon megszoktam azt a viszonylag nyugodt Hardint, akivel az utóbbi időben volt szerencsém együtt lenni. Igaz, hogy időnként gúnyos és szeszélyes volt, de már nem gyűlölködő. Most viszont fájón ismerősnek találom a pillantását, és látom rajta az egyre növekvő ellenségességet.

– Miért örülnék? Egyáltalán nem örülök, hogy így látlak. Nem szívesen látom, hogy ilyen fájdalmat kell átélned, Hardin.

Elmosolyodik, és halkan felnevet, majd felemeli az üveget, és a kanapé párnáira locsolja a tartalmát.

– Tudtad, hogy a rum a leggyúlékonyabb alkohol? – kérdezi komor arccal.

Megfagy a vér az ereimben.

– Hardin, én…

– Ez elég erős rum. – A hangja ijesztően halk és nyugodt, miközben tovább locsolja a kanapét.

– Hardin! – kiáltok fel, mert én is végre megtalálom a hangomat. – Mit akarsz csinálni? Fel akarod gyújtani a házat? Az semmin sem változtat!

Hardin csak legyint, aztán hessegető mozdulatot tesz a kezével.

– Menj el. Ez nem gyerekeknek való.

– Ne beszélj így velem! – Félek, mégis bátornak érzem magam, és megragadom az üveg nyakát.

Hardin orrlyuka kitágul, és megpróbálja kicsavarni a kezemből.

– Engedd el. Most! – sziszegi dühösen.

– Nem.

– Tessa, ne feszítsd túl a húrt.

– Mit fogsz csinálni, Hardin? Képes lennél verekedni velem egy üveg ital miatt?

Hardin szeme tágra nyílik, és meglepetten eltátja a száját, amikor lenéz a kezünkre, és látja, hogy ide-oda cibáljuk az üveget.

– Add ide az üveget! – förmedek rá, és még szorosabban markolom a rumot. Hardin konokul ellenáll, de az adrenalin erőt ad nekem. Halkan elkáromkodja magát, és elengedi az üveget. Nem számítottam arra, hogy ilyen könnyen feladja, ezért az üveg a nagy lendülettől kicsúszik a kezemből, leesik a padlóra, és az ital a padlóra fröccsen.

Lehajolok, hogy felvegyem.

– Hagyd ott! – szólok közben Hardinra.

– Nem értem, miért pattogsz. – Megelőz, felkapja az üveget, és még több alkoholt locsol a kanapéra. Aztán körbejár a szobában, és ott is locsolni kezdi a gyúlékony folyadékot. – Úgyis le fogják rombolni ezt a patkánylyukat. Csak szívességet teszek az új tulajdonosoknak. – Rám néz, és játékosan megvonja a vállát. – Így még olcsóbb is lesz nekik a bontás.

Lassan elfordulok, és a táskámba nyúlok, hogy elővegyem a mobilomat. Az akkumulátor jele villog a kijelzőn, mégis tárcsázom az egyik számot, ami talán segíthet. A telefonnal a kezemben Hardin felé fordulok.

– Ide fog jönni a rendőrség, ha ezt csinálod. Le fognak tartóztatni, Hardin. – Nagyon remélem, hogy a vonal másik végén lévő személy hallja a szavaimat.

– Nem érdekel – morogja, és összeszorítja a száját. A kanapét nézi, de tudom, hogy a múltat látja. – Még most is hallom, ahogy sikoltozik. Úgy kiáltozott, mint egy sebesült állat. El tudod képzelni, milyen lehetett ezt hallani egy kisfiúnak?

A szívem fáj Hardinért. Az ártatlan kisfiúért, akinek végig kellett néznie, ahogy megverik és megerőszakolják az anyját. És a dühös, sérült férfiért, aki úgy érzi, hogy csak akkor szabadulhat meg ettől az emléktől, ha felgyújtja az egész házat.

– Ugye nem akarsz börtönbe kerülni? Én akkor hová mennék? Itt rekednék Londonban. – Egyáltalán nem foglalkozom most saját magammal, de abban reménykedem, hogy átgondolja a tetteit, ha erre emlékeztetem.

Az én gyönyörű fekete hercegem egy pillanatig némán mered rám, és a szavaim láthatóan felzaklatták.

– Hívj egy taxit, és menj az utca végébe. Nem csinálok semmit, amíg el nem mentél. – A hangja most meglepően tiszta, ahhoz képest, hogy mennyit ivott. De szomorúan hallom, hogy nem gondolja meg magát.

– És mivel fizessem a taxit? – Előveszem a pénztárcámat, és megmutatom neki a dollárjaimat.

Lehunyja a szemét, és a falhoz vágja az üveget, ami darabokra törik, de szinte alig rezzenek meg. Az elmúlt hét hónapban olyan sokszor láttam és hallottam már ezt, hogy meg sem rendülök.

– Vidd el az én tárcámat, és menj el! A francba már! – Egy gyors mozdulattal kikapja a zsebéből a tárcáját, és elém dobja a padlóra.

Lehajolok, és a táskámba dugom.

– Nem. Azt akarom, hogy te is gyere velem – jelentem ki a lehető legtürelmesebb hangon.

– Olyan tökéletes vagy… Ezt tudod, ugye? – Közelebb lép hozzám, és megfogja az államat. Megrezzenek az érintésétől, mire elkomorodik. – Nem tudod? Nem tudod, hogy tökéletes vagy? – A keze forró, és a hüvelykujjával cirógatni kezdi az arcomat.

Érzem, hogy megremeg az ajkam, de igyekszem erőt venni magamon.

– Nem. Nem vagyok tökéletes, Hardin. Senki sem az – válaszolom csendesen, és mélyen a szemébe nézek.

– De te az vagy. Túl tökéletes vagy hozzám.

Legszívesebben elsírnám magam. Már megint itt tartunk?

– Nem hagyom, hogy eltaszíts magadtól. Tudom, miben mesterkedsz: részeg vagy, és azzal próbálod igazolni magad, hogy összehasonlítasz minket. Én pontosan ugyanolyan zűrös vagyok, mint te.

– Ne beszélj így. – Megint elkomorodik, és a másik kezével a hajamba túr. – Nem jó ilyesmit hallani a gyönyörű szádból. – A hüvelykujjával végigsimítja az alsó ajkamat. Feltűnő az ellentét a haragos pillantása és a gyengéd érintése között.

– Szeretlek, és nem megyek sehová – jelentem ki, és remélem, hogy a szavaim áttörik a részeg bódulatát. A szemébe nézve keresem azt a Hardint, akit ismerek és szeretek.

– „Ha két ember szereti egymást, annak nem lehet boldog vége” – válaszolja halk hangon.

Azonnal felismerem a szavakat, és elfordítom a fejem.

– Ne idézd nekem Hemingway-t! – csattanok fel. Azt hiszi, nem jövök rá, és nem tudom, hová akar kilyukadni?

– Akkor is igaz. Nincs boldog vége… legalábbis nem nekem. Túlságosan el vagyok cseszve. – Elveszi a kezét az arcomról, és elfordul.

– Nem! Nem vagy…

– Miért csinálod ezt? – kérdezi nehezen forgó nyelvvel, enyhén imbolyogva. – Miért akarod mindig megtalálni a világosságot bennem? Ébredj már fel, Tessa! Bennem nincs semmi világosság! – kiáltja, és mindkét kezével megüti a mellkasát.

– Én egy senki vagyok! Egy ócska alak, elcseszett szülőkkel, és totál gáz fejjel! Megpróbáltalak figyelmeztetni, és el akartalak lökni magamtól, mielőtt tönkreteszlek… – A hangja mélyülni kezd. Beszéd közben a zsebébe nyúl, és megismerem Judy lila öngyújtóját, amit a bárban láttam.

Hardin nem néz rám, amikor meggyújtja a lángot.

– Az én szüleim is el vannak szúrva! Az apám elvonón van, az ég szerelmére! – kiáltok vissza neki.

Tudtam, hogy ez fog történni… Tudtam, hogy Christian vallomása lesz a töréspont Hardin életében. Mindenki csak bizonyos mennyiségű csapást tud elviselni, és Hardin már túl van terhelve.

– Ez az utolsó alkalom, hogy elmenj, mielőtt porig ég ez a lepratelep – szólal meg, de közben nem néz rám.

– Képes lennél felgyújtani a házat, amíg benne vagyok? – hüledezek. Már sírok, de nem emlékszem, mikor kezdtem.

– Nem. – A bakancsa dübörög a padlón, ahogy odajön hozzám. Szédülök, és kezdem elveszíteni a realitásérzékemet. – Gyere. – Felém nyújtja a kezét.

– Add ide az öngyújtót.

– Gyere ide. – Már a két karját nyújtja, én meg hangosan zokogok. – Kérlek.

Minden erőmet össze kell szednem, hogy ellenálljak a hívásának, még akkor is, ha nagyon fáj. Legszívesebben a karjába vetném magam, és elvinném innen. De ez nem egy Austen-regény, ami happy enddel végződik. Inkább egy Hemingway-t látok a mozdulatában. – Add ide az öngyújtót, és akkor együtt elmegyünk.

– Majdnem elhitetted velem, hogy normális lehetek. – Még mindig fenyegető módon szorongatja az öngyújtót.

– Senki sem az! – kiáltom kétségbeesetten. – Senki sem normális… És nem akarom, hogy te az legyél. Így szeretlek, ahogy vagy! Ezzel együtt… – Körbemutatok a nappaliban, aztán Hardinra szegezem a mutatóujjamat.

– Ez nem igaz. Nem kellek így senkinek, még a saját anyámnak sem.

Még ki sem mondja ezeket a szavakat, amikor az ajtó kivágódik, és a falnak csapódik. Ugrom egyet ijedtemben, és a zaj forrása felé fordulok. Megkönnyebbülök, amikor Christian ront be a nappaliba. Kapkodva veszi a levegőt, és rémület ül az arcán. Megtorpan, amikor meglát minket, és észreveszi, hogy a kis helyiség alkohollal van fellocsolva.

– Mi a… – Christian összehúzza a szemét, mert most pillantja meg az öngyújtót Hardin kezében. – Szirénákat hallottam idefelé jövet. El kell innen mennünk, méghozzá azonnal! – üvölt a fiára.

– Hogyhogy… – Hardin hol rám néz, hol Christianra. – Te felhívtad?

– Hát persze hogy felhívott! Mit kellett volna tennie? Hagyja, hogy felgyújtsd a házat, és letartóztassanak? – rivall rá Christian.

Hardin a levegőbe emeli mindkét karját, és még mindig a kezében tartja az öngyújtót.

– Takarodjatok innen! Mindketten!

Christian hozzám fordul.

– Tessa, menj ki.

Megmakacsolom magam.

– Nem. Nem hagyom itt. – Christian még mindig nem tanulta meg, hogy nem szabad minket elválasztania egymástól?

– Menj innen – szól rám Hardin, és egy lépést tesz felém. Végighúzza a hüvelykujját a gyújtón, ami lángot vet. – Vidd ki innen – hadarja nehezen forgó nyelvvel.

– A kocsim az utca másik oldalán parkol, a sikátorban. Menj oda, és ott várj meg minket – utasít Christian. Hardinra nézek, aki a fehér lángot bámulja, és elég jól ismerem, hogy tudjam, mindenképpen meg fogja csinálni, akár elmegyek, akár nem. Túlságosan részeg, és nagyon zaklatott, úgyhogy már nem fogja leállítani magát.

Christian a kezembe nyomja a kulcsát, és közelebb hajol hozzám.

– Nem engedem, hogy bármi történjen vele.

Egy darabig még vívódom magamban, aztán megragadom a kulcsot, és hátra se nézve kimegyek az ajtón. Átfutok az úton, és nagyon remélem, hogy a távolban szirénázó autók másfelé igyekeznek.

Hetedik fejezet Hardin

Mihelyt Tessa kilép az ajtón, Vance vadul hadonászni kezd.

– Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk!

Miről beszél? És mit keres itt egyáltalán? Gyűlölöm Tessát, amiért felhívta. Ezt visszavonom. Sosem tudnám gyűlölni, de akkor is iszonyúan ki vagyok rá akadva.

– Senki sem hívott – vágom Vance fejéhez, és érzem, hogy a szám zsibbadni kezd.

Ég a szemem. Hol van Tessa? Elment? Úgy emlékszem, hogy igen, de most össze vagyok zavarodva. Mikor jött ide? Itt volt egyáltalán? Nem tudom.

– Gyújtsd meg a tüzet.

– Miért? Azt akarod, hogy a házzal együtt elégjek? – kérdezem. Eszembe jut egy fiatalabb Vance, aki a kandallópárkánynak támaszkodik az anyám házában. Olvasott nekem. – Miért olvasott nekem?

Ezt hangosan mondtam? Fogalmam sincs. A mostani Vance rám bámul, mintha várna valamire.

– Minden hibád és tévedésed eltűnne, velem együtt. – Az öngyújtó fém feje égeti a bőrömet, de tovább nyomom.

– Nem. Azt akarom, hogy gyújtsd fel a házat. Akkor talán egy kis nyugalmat találsz.

Ezt most kiabálva mondja? Annyira be vagyok állva, és nem tudom megítélni a hangerejét. Most konkrétan engedélyt ad, hogy gyújtsam fel ezt a kócerájt?

Ki mondta, hogy az engedélyére van szükségem?

– Ki vagy te, hogy megmondod a tutit? Rohadtul nem kérdeztelek! – A kanapé karfájához közelítem a lángot, és várom, hogy lángra kapjon, és a mindent elemésztő tűz megsemmisítse az egész nyavalyás házat.

Nem történik semmi.

– Idegesítő vagyok, ugye? – gúnyolódom a férfival, aki azt állítja, hogy az apám.

– Ez nem fog menni – figyelmeztet. Vagy én beszélek? Kutya legyek, ha tudom.

Felkapok egy régi folyóiratot, ami az egyik dobozon hever, és a sarkához érintem a lángot. Azonnal meggyullad. Nézem, ahogy a tűz végigszalad a lapokon, majd a kanapéra dobom a lángoló magazint. Lenyűgözve nézem, milyen hamar lángra kap. Szinte érzem, ahogy az átkozott emlékek elégnek az ócska bútordarabbal együtt.

Most a kiöntött rum következik, és nemsokára lángok kígyóznak a lábam előtt. A padló deszkái olyan gyorsan lángra kapnak, hogy alig tudom követni a tűz útját, ahogy pattogva és szikrázva megtámadja a helyiség többi részét.

A lángok zaja mellett meghallom Vance kiáltását.

– Most elégedett vagy?

Nem tudom…

Tessa biztosan nem örülne, sőt szomorú lenne, ha látná, hogy felgyújtottam a házat.

– Hol van Tessa? – kérdezem, és körülnézek a szobában, amit már megtöltött a füst.

És ha itt van, és valami baja esik?

– Kint vár. Biztonságban van – nyugtat meg Vance.

Bízhatok benne? Gyűlölöm ezt az embert. Mindenről ő tehet. És ha hazudik, és Tessa még itt van?

Aztán rájövök, hogy Tessának sokkal több esze van. Már biztosan elment, itt hagyta ezt a borzalmas jelenetet, mert nem akarja látni, ahogy mindent elpusztítok magam körül. Ha ez az ember nevelt volna fel, most nem lennék ilyen rossz. Nem bántottam volna meg olyan sok embert, főleg nem Tessát. Őt sosem akartam bántani, mégis mindig ezt teszem.

– Hol voltál? – kérdezem Vance-t. Bárcsak nagyobbak lennének a lángok. Így nem fog leégni az egész ház. Lehet, hogy eldugtam valahol még egy üveget. De olyan zavaros a fejem, hogy nem emlékszem tisztán. Az biztos, hogy a tűz nem elég nagy. Az apró lángok nem tükrözik azt a perzselő haragot, ami bennem ég. Többre van szükségem.

– A szállodában voltam Kimberlyvel. Menjünk, mielőtt megérkeznek a tűzoltók, vagy megsérülsz.

– Nem… Hol voltál aznap este? – A szoba forogni kezd velem, és a hőség is fojtogat.

Vance őszintén megdöbben, és kényelmetlenül feszengeni kezd.

– Micsoda? Nem is voltam itt, Hardin. Amerikában éltem. Különben nem hagytam volna, hogy ilyesmi történjen az anyáddal. De Hardin… mennünk kell! – kiált rám türelmetlenül.

Miért mennénk? Nézni akarom, ahogy leég ez a kóceráj.

– Pedig megtörtént – jelentem ki dühösen, és egyre nehezebbnek érzem a testem. Le kéne ülnöm. Aztán úgy döntök, hogy ha engem gyötörnek azok a képek, akkor lássa őket Vance is. – Véresre verték, aztán mindegyikük megerőszakolta, többször is… – A szívem annyira fáj, hogy legszívesebben benyúlnék a mellkasomba, és kitépném onnan. Minden könnyebb volt, amikor még nem ismertem Tessát, mert akkor semmi sem tudott fájdalmat okozni. Még ez sem fájna ennyire. Megtanultam elnyomni magamban, de aztán ő… Miatta olyasmit érzek, amit sosem akartam, és most már nem tudom leállítani magamban ezeket az érzéseket.

– Nagyon sajnálom! Borzasztóan sajnálom, ami történt. Megakadályoztam volna, ha itt vagyok.

Ránézek, és látom, hogy sír. Hogy merészel sírni, amikor nem neki kellett végignéznie? Nem ő látja azt a borzalmat, valahányszor álomra hajtja a fejét. Nem neki kell átélnie újra és újra, évek óta, szinte minden éjszaka.

Kék fények villognak az ablakban, megvilágítják a padlón heverő üvegszilánkokat. Istenem, de hangos ez a sziréna. Mindjárt megsüketülök tőle.

– Menj ki! – kiáltja Vance. – Tűnj el innen, de gyorsan! Menj ki a hátsó ajtón, és szállj be a kocsimba – hadarja magából kikelve.

Mit játssza meg az eszét?

– Menj a pokolba – mordulok rá. A szoba még gyorsabban forog velem, és a szirénák majdnem beszakítják a dobhártyámat.

Mielőtt tiltakozhatnék, Vance megragad, átlökdös a nappalin, bevonszol a konyhába, és kilök a hátsó ajtón. Hiába akarok ellenállni, az izmaim nem engedelmeskednek. Megcsap a hideg levegő. Szédülni kezdek, aztán lehuppanok a hideg betonra.

– Menj be a sikátorba, és szállj be a kocsiba. – Azt hiszem, ezt mondja, mielőtt eltűnik.

Feltápászkodok, de többször elesek, mire végre sikerül visszatántorognom a hátsó ajtóhoz. Be akarok nyitni, de persze Vance kizárt a házból. Bentről kiabálást hallok, meg valami furcsa rezgést. Mi az ördög ez?

Kiveszem a telefont a zsebemből, és Tessa nevét pillantom meg a kijelzőn. Most vagy bemegyek a sikátorba, és találkozom vele, vagy visszamegyek a házba, hogy letartóztassanak. A homályos képére nézek a kijelzőn, és a dolog el van döntve.

Fogalmam sincs, hogyan fogok átbotorkálni az utca másik oldalára, ráadásul úgy, hogy a zsaruk ne vegyenek észre. A telefonom kijelzőjét is duplán látom, de valahogy sikerül felhívnom Tessát.

– Hardin! Jól vagy? – hangzik fel Tessa kétségbeesett kiáltása a telefonban.

– Vegyél fel az utca végén, a temető előtt. – Kinyitom a szomszéd kapuját, és elteszem a mobilt. Legalább nem kell átmennem Mike kertjén.

Vajon elvette ma az anyámat? Remélem, nem. Sokkal jobban járna, ha lefújta volna az esküvőt.

Tessa szavai visszhangzanak a fejemben. Te sem akarod, hogy örökké egyedül éljen. Tudom, hogy szereted őt, és akkor is az anyád. Remek. Most már hangokat is hallok.

Nem vagyok tökéletes. Senki sem az. Pedig a kedves kis Tessa téved. Tessa naiv, és ő tényleg tökéletes.

Sikerül elvergődnöm az utca sarkáig. A mögöttem lévő temető sötétségbe burkolózik, csak a távolban villogó fények világítják meg az éjszakát. Nemsokára mellém ér a fekete BMW, és Tessa kinyitja az ajtót. Szó nélkül beszállok, és még be sem csukom magam mögött az ajtót, máris beletapos a gázba.

– Hová menjek? – A hangja rekedt. Igyekszik elfojtani a zokogását, de nem csap be.

– Nem tudom… Itt nem sok hely van… – Mindjárt leragad a szemem, mintha mázsás súly lenne a szemhéjamon. – És ilyen későn már nincsenek nyitva…

Lehunyom a szemem, és minden elhomályosodik körülöttem.

A szirénák hangjára riadok. Ugrok egyet a zajtól, és beverem a fejem a kocsi tetejébe.

Kocsi? Miért vagyok egy átkozott kocsiban?

Oldalra nézek, és meglátom Tessát a vezetőülésben. Lehunyt szemmel kuporog, és felhúzza a lábát. Egy álmos kiscicára emlékeztet. A fejem szét akar hasadni. Túl sokat ittam tegnap este.

A nap már felkelt, de az ég felhős és szürke. A műszerfalon lévő óra szerint tíz perc múlva hét. Nem ismerem ezt a parkolót. Megpróbálok visszaemlékezni, hogy kerültem a kocsiba.

Most már nem hallok rendőrautót vagy szirénát… Biztosan csak álmodtam. A fejem lüktet, és amikor felhúzom a pólót, hogy megtöröljem az arcomat, füstszag csapja meg az orromat.

Emlékfoszlányok villannak fel előttem. A lángoló kanapé, a síró Tessa… Igyekszem összerakni a képeket, de még mindig nem józanodtam ki.