VÉGH CSENGE

ELVEGYÜLVE

Könyv Guru

Budapest, 2023

Elvegyülve

Első fejezet: Akkor

Második fejezet: Most

Harmadik fejezet: Akkor

Negyedik fejezet: Most

Ötödik fejezet: Akkor

Hatodik fejezet: Most

Hetedik fejezet: Akkor

Nyolcadik fejezet: Most

Kilencedik fejezet: Akkor

Tizedik fejezet: Most

Tizenegyedik fejezet: Akkor

Tizenkettedik fejezet: Most

Tizenharmadik fejezet: Akkor

Tizennegyedik fejezet: Most

Tizenötödik fejezet: Akkor

Tizenhatodik fejezet: Most

Tizenhetedik fejezet: Akkor

Tizennyolcadik fejezet: Most

Tizenkilencedik fejezet: Akkor

Huszadik fejezet: Most

Huszonegyedik fejezet: Akkor

Huszonkettedik fejezet: Most

Huszonharmadik fejezet: Akkor

Huszonnegyedik fejezet: Most

Huszonötödik fejezet: Akkor

Huszonhatodik fejezet: Most

Huszonhetedik fejezet: Akkor

Huszonnyolcadik fejezet: Most

Huszonkilencedik fejezet: Akkor

Harmincadik fejezet: Most

Harmincegyedik fejezet: Akkor

Harminckettedik fejezet: Most

Harmincharmadik fejezet: Akkor

Harmincnegyedik fejezet: Most

Harmincötödik fejezet: Akkor

Harminchatodik fejezet: Most

Harminchetedik fejezet: Akkor

Harmincnyolcadik fejezet: Most

Harminckilencedik fejezet: Akkor

Negyvenedik fejezet: Most

Negyvenegyedik fejezet: Most

ELSŐ FEJEZET

Akkor

Kótyagos fejjel kelek ki az ágyból, és elbotorkálok a konyhapultig. Ameddig lefő a kávém, körbenézek a szemétdombon, amit már két éve az otthonomnak nevezek. A fürdőszobát leszámítva minden egy helyiségben van. A sarokban áll az egyszemélyes ágyam, vele szemben az íróasztalom az ablak alatt. Már nem sokáig lesz rájuk szükségem, viszont az albérlet része, így nem dobhatom ki. Sajnos. Bár reményeim szerint még egy-két hónap, és végre elhúzhatok ebből a pesti koszfészekből. Lefőtt a kávém, beledobok két kanál cukrot meg jó sok tejet. Az egyik bárszéken komótosan szürcsölöm az édes löttyöt.

Ha jobban belegondolok, Soha senki nem járt még nálam. Persze ez nem meglepő, mivel senkiben sem bízom meg igazán. Nincsenek barátaim. Ez most már örökre ilyen lesz? A múltam miatt senkiben sem fogok megbízni?

Elhessegetem a gondolatot, és lezuhanyozom. Egy órával később magamat figyelem a tükörben. Már egy hete dolgozom banki diszpécserként, de még mindig furcsa ilyen elegáns ruhákban járni és minden nap sminkelni. De azt hiszem, tetszik. Normális embernek érzem magam tőle.

A panel kapuján kilépve magamba szívom a nyári levegő frissítő illatát. Csak húsz perc sétára van a munkahelyem, így minden nap gyalog megyek. Rengeteg pénzt spórolok így meg és formában is tartom magam. Eddig sikerrel.

*

Már két órája bent vagyok a munkahelyemen. Barnabás, a call center vezetője vagy ötször jött ide megkérdezni, hogy minden rendben van-e vagy, hogy tehetne-e valamit értem. Rettentően idegesít! Pedig láthatólag mindenki más odavan érte. Fogok én még valaha úgy nézni valakire, ahogy a kolléganők rá? Nem hinném.

Amint visszatér a helyére, én pedig az ügyfelek panaszaihoz, megérkezik a nagyfőnök az embereivel. Barnabás egyből körülugrálja őket, majd mindenkit a tárgyalóba vezet. Most is előkészítette a helyszínt a heti meetingre. A szememet forgatom. Nem hinném, hogy ezzel fog jó pontot szerezni náluk.

Laza a délelőtt, nekem meg amúgy is ki kell mennem a mosdóba. Így halk léptekkel és a legkevesebb feltűnéssel meg is teszem Amint belépek, hosszasan nézem a saját tükörképem. Tényleg ezt akarom? Tényleg ilyen életet akarok élni? Na, nem mintha ez döntés kérdése lenne. Ez jutott, és kész. Vizes kezemet a tarkómhoz nyomom, behunyom a szemem, majd veszek pár mély lélegzetet.

Valami szokatlan zaj üti meg a fülem. Kintről ajtócsapkodást, kiabálást, dulakodást hallok. Vajon mi történt?

Óvatosan kinyitom az ajtót. Majd’ földbe gyökerezik a lábam. Négy fegyveres férfi áll az irodában, az egyik Barnabás felé hadonászik a fegyverével. Eltátom a szám. Ez tényleg megtörténik? Vagy csak képzelődöm?

Az egyik hirtelen felém fordul. Maszkot visel. Továbbfut a pillantásom a többin. Ők is maszkkal takarják az arcukat. Mintha a Bolondos dallamokból léptek volna ki. Taz, Szilveszter, Csőrike és Dodó kacsa megelevenedik az irodában. Higgadtan állnak az asztalainknál, miközben a munkatársaim sírnak. Ez tényleg megtörténik!

– Hozd már ide a többihez, Taz! – horkan fel Csőrike, mire Taz megindul felém, megragad a karomnál, és odarángat a kollégáimhoz.

– Hozzá ne merj érni! – visítja Barnabás, mire a Szilveszter álarcos belelő a lábfejébe.

– Fogd be a pofád! – förmed rá. Barnabásból csak valamiféle visítás szakad fel.

Ledermedve állok az asztalom szélénél, fogalmam sincs, mit kéne csinálnom. Dodó kacsa rám néz. Bár nem látom az arcát a maszktól, mégis vonzza a tekintetem. Nem bírom levenni róla a szemem.

A fegyveresek idegesen találgatják, hogy mit csinál Tapsi hapsi ennyi ideig. Tapsi hapsi? Hát persze! Ő még hiányzott a Bolondos Dallamokból.

A tárgyalóból lövés hallatszik. Mindenki összerezzen. Pár másodperccel később egy Tapsi hapsi álarcos férfi jelenik meg az ajtóban. Kezében egy nagy fekete táska meg egy fegyver. Végignéz az álarcosokon, majd bólint.

Megindulnak a kijárat felé, miközben ránk szegezik a fegyvereiket. Tapsi hapsi most néz végig először rajtunk. Amikor rám kerül a sor, megtorpan. Mélyen a szemembe néz, ahogy én is az övébe. Földbe gyökerezik a lába, ahogy az enyém is. Rögtön érzem azt a dolgot, amiről minden könyvben írnak és minden filmben beszélnek. Valami húz hozzá. Mielőtt megállíthatnám a lábam, elindulok felé. Nem tudom mire vélni. A többi álarcos és a kollégáim sem.

– Főnök, mi a szar? Lelőjem? – kérdezi Csőrike. Összerezzenek, de nem állok meg. Tudnom kell, mi ez az érzés. Tudnom kell, ki váltja ki belőlem. Vajon ő is érzi?

– Kuss! – ordít rá Tapsi, és csak egy pillanatra veszi le rólam a tekintetét.

Pontosan előtte állok meg, centiméterek választanak el tőle. Érzem az illatát. Behunyom a szemem, és mélyen magamba szívom. A hasamban olyan bizsergést érzek, mint még soha. Istenem, ha nem érhetek soha ehhez a férfihoz, inkább tényleg lőjenek le! Kinyitom a szemem, és bár az arcát nem látom, a szeme körüli ráncokból úgy ítélem, hogy mosolyog.

– Szia! – mondja olyan halkan, hogy csak én halljam. Megbabonázva állok, nem bírok megmozdulni. – Velem jössz? – fürkészőn néz. Mégis milyen választ adhatnék erre?

Azt akarom, hogy rakjon fel az első asztalra, és tegyen magáévá! Ezt mégsem mondhatom. Nem értem, mi történik velem. Azóta az este óta nem éreztem semmi ehhez hasonlót, és most itt van egy bűnöző, aki valószínűleg egy gyilkos is, én pedig vágyom rá.

Tapsi türelmesen várja, hogy döntsek. Alig láthatóan bólintok. A szeme körül, ha lehet, még jobban összegyűlnek a ráncok.

– Fogd meg! – dobja oda a táskát Csőrikének, majd kicsavarja az egyik kezem, és a hátamhoz nyomja, ahogy a fegyverét is. Nem kapok levegőt. Elígérkeztem egy férfinak, akit nem ismerek, sőt, még az arcát sem láttam. Enélkül is levett a lábamról. Legalább egy fejjel magasabb nálam, elképesztően izmos és mindkét karját tetoválások borítják.

– Ne izgulj, kicsi! A fegyver csak a látszat miatt kell, hogy azt higgyék, nem szándékosan jöttél velünk. Mellettem biztonságban vagy! – suttogja a fülembe, miközben a hátsó liften lefelé tartunk a garázsba. Beleborzongok, ahogy a lehelete a bőrömet súrolja.

A kocsihoz érve bedobják a táskát a csomagtartóba, Tapsi a vezetőüléshez megy, Dodó kacsa az anyósüléshez, a többiek meg hátra. Egy pillanatra kétségbeesem. Úgy tűnik, rólam megfeledkeztek, és pár percen belül vissza kell térnem az unalmas életembe.

– Vedd az öledbe, Szilveszter! – kiált rá Tapsi. Az említett férfi szó nélkül engedelmeskedik.

Minden ajtó becsapódik, én pedig egy ismeretlen autóban ülök öt ismeretlen férfival egy ismeretlen élet felé tartva. Mégis mi ütött belém?

MÁSODIK FEJEZET

Most

Miután véget ér az esti műszakom, hullafáradtan mászom fel átmeneti lakásomba, a második emeletre. A többi lány bulizni indult. Engem is megpróbáltak elrángatni, de nemet mondtam, mint mindig.

Ebben a házban minden lánynak megvan a maga története, amit próbál elfelejteni. Nem szívesen beszélünk róla, senki nem is erőlteti. Ezek a lányok tele vannak élettel, reménnyel tekintenek a jövőbe. Jó nekik.

Én olyan szinten sérültem a múltban, hogy már sosem leszek a régi. Tőlem már mindent elvettek, pedig még csak most leszek húsz éves. Fogalmam sincs, mit akarok a jövőtől, ha egyáltalán akarok tőle bármit is.

Beérek a lakásba, és körbenézek. Ez az egyetlen hely, ahol biztonságban érzem magam, mégsem tudom azt mondani, hogy szeretem ezt a lakást. Nem a méretével van problémám, a régi életemben hozzászoktam az efféle lakásokhoz. Inkább a személytelenségét utálom, ahogy belépek ide, és nem érzem, hogy „hazaértem”. Valószínűleg az után a reggel után soha nem is fogom.

Megrázom a fejem. Ki kell zárnom a negatív gondolatokat, különben felemésztenek. Tíz hónappal ezelőtt, amikor ide jöttem, megállás nélkül sírtam. Klárától akkor haladékot kaptam, így nem kellett azonnal elkezdenem dolgozni. Pár lány emiatt meg is utált, de teszek rá. Ha ők élték volna át azt, amit én, még mindig sírva feküdnének a padlón. Néha úgy érzem, nekem is ezt kéne tennem. Addig kéne sírnom, ameddig meg nem tisztulok a múlttól. De nem érzem ezt helyesnek. Nem tehetem ezt vele. Nem tisztulhatok meg, mert az azt jelentené, hogy elfelejtem.

Megrázom a fejem, és kisétálok az erkélyemre. A korlátnak támaszkodva szívom be és ki a levegőt. Mély levegő be. Egy. Mély levegő ki. Kettő.

Újabban a lélegzetemet számlálom, hogy lenyugtassam magam. Mivel senkit nem vagyok hajlandó közel engedni magamhoz, azt az opciót, hogy kibeszélem magamból a fájdalmat, elvetettem. Senkit nem engedhetek közel, mert nem élném túl, ha velük is történne valami.

Hiába próbálom visszafogni magam, egy könnycsepp legördül az arcomon. Idegesen letörlöm.

– Szedd már össze magad! – sóhajtom a párás római levegőbe. – Mindezt magadnak köszönheted. Elég a nyavalygásból!

Az önvád mindig segít. A könnyeim elapadnak, és nem marad más, csak a gyűlölet.

HARMADIK FEJEZET

Akkor

Az autóban van időm átgondolni a dolgokat. Arra jutok, hogy becsavarodtam. Az igazat megvallva azon csodálkozom, hogy eddig bírtam. Totálisan elment az eszem, amiért eljöttem ezzel az öt bűnözővel, sőt az egyikkel azt is elképzeltem, hogy jól megbasz. Most, hogy ezt tisztázom magammal, már csak arra kell rájönnöm, hogy fogok kikecmeregni ebből a totális zűrzavarból.

– Jól van srácok, most már levehetitek a maszkot. Leráztam a rendőröket. – Ja, igen. Közben, amint kifordulunk a bank elől, üldözőbe vesznek minket a rendőrök. A Tapsi hapsi maszkos pasi ide-oda kacsázik az autóval. Valószínűleg Pest összes szűk utcájába behajt és minden közlekedési szabályt megszeg, de csak sikerül leráznia őket. Valamiért megkönnyebbülök.

– Már ne is haragudj, de szerintem nem kéne addig felfednünk az arcunkat, ameddig nem döntjük el, hogy mi lesz a lánnyal – szól vissza Csőrike.

Amint meghallom, hogy engem emlegetnek, felegyenesedem, mert már így is teljesen elgémberedett a derekam. Szilveszter, akinek az ölébe kényszerültem, nagy sóhajjal leveszi a maszkot.

– Nem érdekel, megsülök ebben a szarban. Különben is, nagyobb feltűnést keltünk, ha ezekben maradunk.

Tátott szájjal bámulok rá. A testfelépítésükből sejtettem, hogy az arcuk is helyes, mégis teljesen ledöbbenek. Ahogy sorban kerülnek le a maszkok, úgy tátom el még jobban a számat. Biztosan meghaltam, és a görög mennyországba kerültem, a görög istenek közé!

Szilveszter arca egyszerre lágy mondhatni gyerekes, mégis férfias, félhosszú göndör haja a homlokába lóg. Ahogy egymásra nézünk, kuncogni kezd. Taz a legnagyobb termet, és az arca se kevésbé tekintélyt parancsoló. Erős állkapcsa van és kopaszra nyírt feje. Csőrike szőke, kék szeme villámokat szór, ahogy rám néz. Dodó kacsa arcát véletlenül látom csak meg, amikor félig hátrafordulva engem tanulmányoz. Hosszú barna haját kontyba fogta a tarkóján, és áthatóan néz mélykék szemével. Gyönyörű. Vele kapcsolatban is érzek valamiféle vonzalmat, de nem olyan mértékben, mint Tapsi iránt. Ezt az érzést inkább elnyomom magamban.

Egyedül az ő arcát nem láttam még, amitől csak még izgatottabbá válok. Bár a maszkot már ő is levette, mégsem látok rá rendesen, mivel pont a háta mögött ülünk. Annyit tudok csak kivenni belőle, hogy rövidre nyírt sötétbarna haja van és éles arccsontja. Hm.

Nem sokkal később egy hatalmas ház udvarába kanyarodunk. Amint leáll az autó, a kilincs után nyúlok. Még ki sem szálltam, Csőrike máris fegyvert fog rám. Látom rajta, hogy teljesen elborult az agya.

– Csak nem képzeled, hogy minden felügyelet nélkül mászkálhatsz? – üvölt rám. Összerezzenek a hangjától. Ez a pasi láthatóan nem örül neki, hogy itt vagyok.

Tapsi is kiszáll az autóból, és sikerül alaposan szemügyre vennem maszk nélkül. Hihetetlenül karizmatikus arca van és napbarnított bőre. Soha nem láttam még ilyen vastag szájú férfit. Kis híján magam alá pisilek a látványtól meg attól, hogy egy másik eszméletlen jó pasi fegyvert fog rám, miközben én a bűntársára csorgatom a nyálam.

– Tedd le azt a fegyvert, de kurva gyorsan, míg szépen mondom! – mordul rá Tapsi a legfélelmetesebb hangon, amit valaha hallottam. Farkasszemet néznek, aztán becsapódik egy ajtó a közelben.

– Ó, fiúk! Mibe keveredtetek már megint? – szökken ki az ajtón egy magas, hosszú, szőke hajú lány. Eszméletlenül csinos. Egyáltalán nem látom az arcán, hogy félne tőlük.

– Semmibe. Jó lenne, ha rászólnál a faszkalap pasidra, hogy eressze le a fegyverét, különben beleeresztek egy golyót – fújtat Tapsi.

A lány szemügyre vesz.

– Inkább téged kéne megkérdeznem, hogy mibe keveredtél, nem igaz? – mosolyog rám barátságosan. Visszamosolygok. Már most kedvelem. – Én egyébként Esz…

– Be ne mutatkozz már neki, baszod! – vág közbe Csőrike. A lány a fiú kezére teszi a kezét, eltolja tőle a fegyvert, és átkarolja a nyakát.

– Csillapodj! – csókot nyom a szájára. A többi srác szemforgatva azt sem tudja, merre nézzen, végül Tapsi felé fordulnak.

– Tényleg döntenünk kéne a lánnyal kapcsolatban, főnök – javasolja Taz, de Tapsi nem néz rá. Le sem veszi rólam a szemét.

NEGYEDIK FEJEZET

Most

Ma én vagyok a délutános, így este hatkor már végzek is. A legtöbbször túlórázom, mivel az égvilágon semmi dolgom nincs munka után, de Klára nem nézi jó szemmel, ha túlhajszolom magam. El kell fogadnom, hogy ezt az estét is egyedül töltöm a lakásomban. Hazafelé tartok, amikor Előd rám köszön.

– Szia, Dorka!

– Szia! – mosolygok. – Mi a helyzet?

Ebben a privát táncos klubban, ahol a magamfajta lányok bujkálnak és dolgoznak, amíg elég pénzük nem lesz ahhoz, hogy új életet kezdhessenek, csak Klára fiai dolgozhatnak. Négyen vannak. Mindannyian jó nevelést kaptak, soha egyikőjük sem próbált meg közelebb kerülni hozzánk. Pedig a legtöbb lány eléggé próbálkozik náluk. Nem csoda. Finoman szólva is jól néznek ki.

Hozzám Előd áll a legközelebb. Összesen háromszor léptem ki ennek a helynek a kapuján az elmúlt tíz hónapban, és akkor is csak vele. Nem kérdezett túl sokat a múltamról, ahogy a jelenemről sem. Megelégedett annyival, hogy velem még borzasztóbb dolgok történhettek, mint a többi lánnyal, és ezért nem akarok feltűnést kelteni.

– Minden rendben. Anya szeretne beszélni veled. A konyhában vár.

Nagyot nyelek. Nem szeretem ezeket a beszélgetéseket. Klára mindig elmondja, hogy aggódik értem, és ideje lenne túllépnem az elmúlt időszak eseményein. Mintha ez olyan egyszerű lenne…

Rámosolygok Elődre, és a konyha felé veszem az irányt. Bármennyire is utálom ezeket a beszélgetéseket, mégsem akarom megbántani Klárát. Neki köszönhetem, hogy itt lehetek és összeszedhetem magam annyira, hogy új életet kezdjek.

A konyhába érve először csak Klárát látom, aztán észreveszek valaki mást is. Szilveszter. A szívem a torkomban dobog. Mozdulni sem bírok.

– Nem is örülsz nekem? – néz rám kaján mosollyal.

Amint megszólal, előtörnek belőlem az emlékek, és eszembe jut, hogy mennyire hiányzott ez a fiú az elmúlt tíz hónapban. Hangos zokogásban török ki. Szilveszter közelebb lép, és erős karjaiba zár. Ahogy megérzem ismerős illatát és biztonságot nyújtó ölelését, még jobban zokogok.

– Hé, bébi, nincs miért sírnod. Itt vagyok – csitítgat. Belefúrom az arcom a nyakába. Tényleg itt van. A legjobb barátom, a másik felem, akiről az elmúlt tíz hónapban alig hallottam, és aki után nap mint nap megszakadt a szívem, végre itt van.

– El sem hiszem, hogy újra láthatlak – mondom a könnyeim között, és végre erőt veszek magamon annyira, hogy az arcába nézzek.

Bár Szilveszter az egyik legszebb férfi, akit valaha láttam, az arca meggyötört és nincs már benne annyi élet, mint amikor legutóbb láttam. Persze én jobb, ha nem mondok semmit. Engem konkrétan felismerni sem lehet.

– Mi történt veled az elmúlt tíz hónapban? – kérdezem, mire megfeszül az álla.

– Sétáljunk! Útközben mindent elmesélek.

Most az én testem feszül meg. Szilveszter észreveszi, látom az arcán a rosszallást.

– Ne aggódj! Kolos Budapesten van. Nem fog rád találni.

Bólintok, majd kérek tíz percet, hogy rendbe hozzam magam. Szilveszter egy percre sem hagy egyedül, a lakásomig kísér. Mikor belép, alaposan körbenéz.

– Szóval itt bujkáltál az elmúlt tíz hónapban. Nem rossz – mosolyog rám, én pedig eltűnök a fürdőszobában.

A tény, hogy Kolos nincs itt Rómában, megnyugtat, mégis a szokásos öltözékemet veszem fel: fekete nadrágot, fekete bő pólót, fekete bőrkabátot és egy fekete baseballsapkát. Hogy az arcom még jobban takarjam, egy hatalmas napszemüveget is felteszek. Kilépek a nappaliba, ahol Szilveszter a szinte teljesen üres könyvespolcomat nézegeti.

– Mondtam, hogy Kolos nincs itt – néz rosszallóan az öltözékemre.

– Nem baj. Így érzem biztonságban magam. Bármi megtörténhet, és így el tudok vegyülni.

Szilveszter a fejét csóválja, majd mellém lép, és nyom egy puszit a fejemre.

– Te tudod, bébi. Gyere, menjünk!

*

Alapesetben nem szeretek emberek között lenni, de így, hogy a legjobb barátom mellettem van, egészen nyugodt vagyok.

– Mesélj, milyen érzés Kláránál dolgozni és élni? – kérdezi, amikor már tíz perce csendben sétálunk.

– Nagyon jó! Tényleg. Sose fogom tudni meghálálni neked, amiért elhoztál ide.

– Nem is kell – néz rám mosolyogva.

– Oké, az én életem nagyjából ennyiben ki is fújt. Most te jössz. Mesélj, mi történt azóta, hogy Zágrábban felraktál a vonatra? Hol van Pierre, mi lett veletek? – bombázom a kérdéseimmel.

– Lassabban bébi, szép sorban mindent! – nevet fel. – Pierre jól van. Később majd róla is mesélek, de most nem miatta vagyok itt.

Igen, erre magamtól is rájöttem.

Róma belvárosába érve megállunk egy kis cukrászdánál, ahova régen sokszor betértünk. A szívem azonnal belesajdul az emlékbe.

– Minden rendben? – kérdezi Szilveszter, miután letelepedünk egy közeli padra a fagyijainkkal.

– Ó, igen, persze. Csak eszembe jutott, hogy régen milyen sokat jártunk ide. – A könnyeimmel küzdök. Bárcsak visszarepülhetnénk az időben! Bárcsak ismét Rómában élnénk együtt! Bárcsak mindent másképp csinálhatnék. Bárcsak …

– Igen, én is emlékszem. Elég jó idők voltak.

Vajon ő is arra gondol, amire én? Ő is visszamenne az időben, hogy másképp alakulhassanak a dolgok? Szerintem igen.

– Miattad jöttem ide vissza, Dorka. Pontosabban, miattunk. Ameddig nem simítjuk el ezt az egész ügyet Kolossal, egyikünk sem élhet nyugodt, normális életet. – Igen, erre már én is rájöttem.

– Kolos az elmúlt tíz hónapban őrjöngött. Nyilvánosan fesztiválozik egész Budapesten. Azt hiszem, kezd megőrülni. Vagy így próbál visszaszerezni. Passz. Mindenesetre felvette velem a kapcsolatot az Interpol. – Szédülök a sok információtól.

– Börtönbe akarnak zárni? – teszem fel a legfontosabb kérdést. Ha Szilvesztert elkapták miattam, nekem is mennem kell. Én is ugyanúgy benne voltam ebben az egész szarságban, mint ő.

– Szerencsére nem. Együttműködöm Ferenc felügyelővel. Miután elkapják Kolost, hajlandóak elhelyezni egy tanúvédelmi programban. Mindkettőnket.

Fordul velem egyet a világ. Segítünk elkapni Kolost? Ez meg mit jelentsen? Legyünk spiclik? Na, nem mintha az után, amit tett, túl sok empátiát éreznék irányába, de ezt akkor sem érzem helyesnek.

– Hogy érted azt, hogy segítünk elkapni Kolost?

– A pontos részletekbe még engem sem avattak be. Csak annyi dolgom volt, hogy felkeresselek téged. Egyedül én tudom, hogy itt vagy. Baszki, még az Interpol se tudott rád találni! – vigyorog büszkén. Meg is van rá az oka. A hely, ahol jelenleg élek, az ő családjáé. Ez jelenti most nekem a menedéket.

– Nem is tudom. Még fel kell fognom ezt az egészet – a homlokomat dörzsölöm, mivel megfájdult a fejem. Túl sok információ ért az elmúlt két órában. Bólint, majd feláll.

– Én is így gondolom. Gyere, menjünk haza!

Felém nyújtja a kezét, mosolyogva megfogom, és én is felállok. Szilveszter gondterhelt arccal néz rám.

– Mi a baj? – kérdezem.

– Meg kell ígérned nekem valamit. Még úgy is, hogy nem vagy biztos benne, hogy vállalod ezt az egészet. Megteszed? – Félve, de bólintok.

– Szóval, mit is ígértem meg?

– Holnap találkoznod kell valakivel. Egy ügyvéddel. Ő irányítja ezt az egész ügyet.

ÖTÖDIK FEJEZET

Akkor

Csőrike barátnője beterel a nappaliba, majd onnan a teraszra. Még életemben nem jártam ilyen szép házban! A terasz akkora, mint a lakásom. Fapadló, beépített medence és elegáns kerti bútorok is járnak hozzá.

– Csüccs le, addig hozok valamit inni! – kacsint rám a lány, majd eltűnik a házban. Fogalmam sincs, miféle zűrbe keveredtem. Csak azt érzem, hogy valami húz a Tapsi álarcos pasi felé. Nem is kicsit. Még az sem zavar, hogy bajba kerülhetek. Hatalmas bajba. Az egyetlen, ami érdekel, hogy az a mélybarna szem elvesszen az én szememben, és az a két erős, kitetovált kar szorosan magához öleljen.

– Itt is vagyok. Egyébként Eszternek hívnak. Örülök, hogy megismerhetlek, még ha ilyen körülmények között is – felém nyújtja a kezét és barátságosan mosolyog.

– Dorka – mutatkozom be én is, mire csak bólint.

– Szóval, mi történt? A fiúk nem hajlandóak elmondani, ameddig nem tanácskoztak.

Látványosan forgatja a szemét.

– Tanácskoznak? – kérdezek vissza meglepetten, mire felkuncog.

– Hát, igen, valami olyasmi. Mindenben együtt hoznak döntést. Azt hiszem, ennek köszönhetik, hogy ennyire egyben tud maradni a Banda.

– A Banda?

– Sok mindent kell még tanulnod. De ne aggódj, nem olyan rossz ez! Sőt! Nagyon is jó. Viszont vannak szabályok, amelyeket be kell tartanunk. Gondolom, majd Tapsi hapsi tájékoztat. – Miközben kimondja a nevét, macskakörmöket rajzol a levegőbe. – Remélem, az igazi nevükről is beszámol. Utálom a béna álneveiket. Na, mindegy. – Jelentőségteljesen rám néz. – Hiszen miatta vagy itt, nem?

Elpirulok a kérdés hallatán. Igen, miatta. Ám, mire felelhetnék, Tapsi előbukkan a házból, a szívverésem pedig kihagy egy ütemet. Lazán jön, nem úgy, mint a legtöbb gyúrós srác, aki úgy közlekedik, mintha két dinnyét cipelne. A járása kecses és ruganyos, amitől csak még ellenállhatatlanabb.

– Hölgyeim – biccent felénk, ahogy kiér a teraszra. Eszter rám kacsint, majd eltűnik a házban. Tapsi leül, és mélyen a szemembe néz. – Hogy érzed magad? – kérdezi.

– Jól, azt hiszem – válaszolok, és az ajkamba harapok. Totális zavarban vagyok a közelségétől. Tapsi szeme a számra vándorol, majd nyel egy nagyot. Nagy nehezen sikerül a szemembe néznie.

– Elárulod, hogy hívnak? Szeretnélek bemutatni a többieknek.

– Váradi Dorka – mondom szégyenlősen. Tapsi megnyalja a száját.

– Gyönyörű neved van, Dorka.

Levegő után kapkodok. Remélem, nem veszi észre. Állati szexi a nevem az ő szájából. Felém nyújtja a kezét, majd talpra segít. Amint összeér a bőrünk, olyan érzésem támad, mintha áramot vezettek volna a bőrömbe. Felszisszenek, de nem engedem el a kezét. Tapsi huncut mosollyal húz maga után.

Az emeleten egy hatalmas, besötétített szobába lépünk. A többi fiú már mind ott ül legnagyobb meglepődöttségemre maszkkal az arcán. Tapsi leültet az asztal túlsó végébe, majd ő is helyet foglal pontosan velem szemben. Felveszi Tapsi hapsi maszkját.

– Fiúk, engedjétek meg, hogy bemutassam nektek Váradi Dorkát! – Mindegyikük biccent felém. – És most, Dorka, engedd meg, hogy mi is bemutatkozzunk! Az én nevem Bodnár Kolos – mondja, majd leveszi a maszkját. – Dodó kacsa, Kerényi Nolen. – Szép sorban lekerülnek a maszkok. – Szilveszter, Budai Szilveszter. Csőrike, Solymosi Ágoston. Taz pedig Tóth Boldizsár. Mi vagyunk a Banda.

Ahogy sorban lekerülnek a maszkok, egyesével memorizálom mindenki arcát és a hozzájuk tartozó neveket. Így ismertem meg a Bandát. És így váltam tagjává.

HATODIK FEJEZET

Most

Alig aludtam valamit az éjjel. Miután visszaértünk Klárához, Szilveszter magamra hagyott, hogy legyen időm gondolkodni. Mintha az olyan egyszerű lenne…

Egyelőre összegeztem, amit eddig tudtam. Az Interpol vadászik Kolosra, viszont még nem sikerült elkapniuk. Nem is csodálom. Bár minden okom megvan rá, hogy gyűlöljem, be kell ismernem, ért ahhoz, amit csinál. Bármi is legyen az.

Vajon igaza volt Szilveszternek? Hogy azért csinálja ezt az egészet, hogy visszaszerezzen? Baszki! Remélem, nem. Az elmúlt tíz hónapban abban reménykedtem, hogy elfelejtett, túllépett rajtam, és a Banda élete folytatódik tovább. Ez persze nyilvánvalóan lehetetlen, tekintettel a körülményekre. Talán, ha nem baszom el a dolgokat, másképp alakul az életem. És másoké is. De ezen már kár rágódnom.

Részt akarok venni ebben az egészben? Fogalmam sincs. Igaz, hogy Kolos tette tönkre az életem, de még mindig abban a hitben élek, hogy nekem is ugyanannyi részem van ebben az egészben, mint neki. Nem lenne fair mindenért őt hibáztatni.

Egész este kattog az agyam, reggel csak nehezen tudok felkelni. Lefőzök egy nagy adag kávét, és próbálok emberi kinézetet varázsolni magamnak. Ismét egy fekete ruha és napszemüveg mellett döntök.

A titokzatos ügyvéddel egy közeli reggelizőbe beszéltük meg a találkozót. Amikor kilépek az ajtón, legnagyobb meglepetésemre Szilveszter áll a lakásom előtt.

– Ugye nem gondoltad, hogy elengedlek egyedül erre a találkozóra? – kérdezi felhúzott szemöldökkel. A nyakába borulok. Mi lenne velem nélküle? Többek között ezért is ő a legjobb barátom.

Hamar odaérünk a kávézóba. Elfoglalunk egy asztalt, majd Szilveszter kikér egy kancsó kávét. Idegesen dobolok az ujjaimmal az asztalon. Fogalmam sincs, mire számíthatok. Legszívesebben sírva rohannék vissza Klárához, és élném tovább azt az életet, amit az elmúlt tíz hónapban is. De tisztában vagyok vele, hogy erre semmi esélyem.