Hamis
hősök

Hogyan formálták
a történelmet a múlt bálványai?

- részlet -

Otto
English

A fordítás alapja:
Otto English
Fake Heroes – Ten False Icons and How They Altered the Course of History

Copyright © Otto English, 2023

Fordította © Sziklai István

ISBN 978-963-565-675-2

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Szüleimnek, Hannah és Peter Scottnak

Tartalom

Bevezetés
Hogyan születnek a hősök? – Wesley Autrey

1. fejezet
A háború hősei – Douglas Bader
A propaganda és a hős

2. fejezet
A politika hősei – John F. Kennedy
Az igazság az imázs mögött

3. fejezet
A forradalom hősei – Che Guevara
Az ikon a szobánk falán

4. fejezet
A vallás hősei – Kalkuttai Szent Teréz
Miért teremtünk szenteket?

5. fejezet
A művészet hősei – Andy Warhol
A márka fontossága

6. fejezet
Az üzleti élet hősei – Coco Chanel
Amikor a hősök túl nagyok ahhoz, hogy elbukjanak

7. fejezet
A felfedezések hősei – Scott kapitány
Hogyan legyünk hősök, még ha el is bukunk?

8. fejezet
Királyi hősök – V. Henrik
A rang hatalma

9. fejezet
A tudomány hősei – Thomas Midgley
Amikor a hamis hősök ölnek

10. fejezet
Gyerekkorunk hősei – John Wayne
A gyerekkori hősök érzelmi vonzereje

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia és további olvasmányok

Név- és tárgymutató

Végjegyzetek

Bevezetés

Hogyan születnek a hősök?

Wesley Autrey

Kezdjük egy csodával – New York utcái alatt.

2007. január 2-án, kedd délután, nem sokkal 13 óra előtt Wesley Autrey, az 50 éves, háromgyermekes édesapa éppen két legkisebb gyermekét viszi az anyjukhoz, mielőtt az építkezésre indulna, ahol dolgozik.

Késésben vannak, és Wesley sietve tereli a lányait lefelé a 137. utcai metróállomásra; átmennek a forgókereszten, és a peron irányába tartanak, amikor nagy drámába csöppennek. Előttük, a szinte üres peronon a 20 éves filmművészetis hallgató, Cameron Hollopeter heves rohamot kap, és miközben a döbbent ingázók csak nézik, hanyatt zuhan a földre, és erősen beveri a fejét.

Cameronnak szerencséje van. Wesley a haditengerészet veteránja, akit arra képeztek ki, hogy gyorsan reagáljon vészhelyzetekre, ezért azonnal a fiatalember segítségére siet, elhúzza a peron széléről, és egy tollal kinyitja a száját, nehogy lenyelje a nyelvét. Aztán egy másik férfi utas segítségével erősen lefogja a diákot, amíg elmúlik az epilepsziás roham. Néhány perc múlva Cameron látszólag rendbe jön. Bizonytalanul imbolyogva feláll, köszönetet mond Wesley-nek és a másik utasnak, majd megtántorodik, oldalra dől, és egyenesen ráesik a sínekre.

A 137. utcai metróállomás csendjét mintegy végszóra megtöri a közeledő vonat robaja. Ahogy az egyik utas segítségért kiált, egy másik pedig a segélyhívó telefonhoz rohan, Wesley a sínek között vergődő Cameronra mered, miközben megszólal a fejében egy hang, és – saját elmondása szerint – azt mondja: „Bolond, menj oda és segíts!”

És a középkorú, háromgyerekes apa a közeledő vonat elé ugrik, hogy megmentse egy ismeretlen ember életét.

A sínek között Wesley igyekszik felemelni Cameront, de a férfi csurom víz a sínekről elvezetett esővíztől, így folyton kicsúszik a kezei közül. Az egyes vonal vonata ekkor robog be az állomásra, és a fényszórója megvilágítja a sötétséget. Ahogy feléjük száguld, Wesley megpillant egy vízelvezető csatornát a sínek között – úgy kalkulál, hogy ott talán éppen elférnek. Szorosan megragadja Cameront, ráfekszik, és mindkettőjüket bepréseli a résbe; eközben a 190 tonnás szerelvény átsüvít felettük, és csikorogva megáll a fejük felett.

Az egész dráma attól kezdve, hogy Cameron a sínekre zuhant, a vonat megérkezéséig kevesebb mint egy percig tartott. A szerelvény mindössze fél hüvelykkel (1,27 cm) vétette el a két férfit, vastag zsírcsíkot hagyva Wesley kék gyapjúsapkájának tetején.

– Meghaltam? – kérdezi Hollopeter.

– Nem, uram, a szerelvény alatt vagyunk! – válaszolja Wesley, majd a lányai biztonságáért aggódva azt kiabálja: – Mindenki maradjon csendben! Van ott fent két kislány, én vagyok az apukájuk, mondják meg nekik, hogy jól vagyok!

Ahogy a hangja felfelé terjed az immár zsúfolásig megtelt peronon, mindenki elhallgat egy pillanatra, majd az emberek örömujjongásban törnek ki.

Hős született.

Wesley később Cara Buckley-nak, a The New York Times munkatársának azt mondta: „Nem csináltam semmi látványosat; csak láttam, hogy valaki segítségre szorul, így azt tettem, amit helyesnek éreztem.”

De ez nem bizonyult elég jó magyarázatnak azoknak, akik meg akarták érteni, miért tanúsított ilyen rendkívüli bátorságot. Az ezt követő években a történet újra meg újra előkerült, sorra elemezték, miközben igyekeztek a férfi hősiességének természetét megérteni.

2008-ban egyik első TED-előadása során Wesley történetét elmesélte Philip Zimbardo, a neves pszichológus, aki a férfit a mindannyiunkban ott rejlő önzetlen, hétköznapi hős példájaként hozta fel. 2012-ben a Harvard Egyetem matematikusa és biológusa, Martin Nowak, a SuperCooperators, (Szuper-együttműködők) című könyv szerzője azt vizsgálta, vajon Wesley cselekedete az evolúcióban gyökerezik‑e, és a következőt vetette fel:

„Mindannyiunknak megmutatta, hogy az élet nevű játékban a túlélés ugyanúgy függ mások jóindulatától, mint az olyan személyes tulajdonságoktól, amilyenek az ösztön, a kiemelkedő képesség stb. Ő lett az élő tanúbizonysága az együttműködés erejének.”

Mások, köztük Joe Nocera amerikai újságíró, úgy vélekedtek, hogy Wesley cselekedetei mögött több társadalmi tényező állhatott, és talán az úgynevezett járókelő-effektusnak tudható be. E paradoxon szerint – amelyet először John Darley és Bibb Latané ismert fel 1968-ban – minél több ember van jelen egy vészhelyzetnél, annál lassabban reagálnak; és fordítva: minél kevesebben vannak, annál valószínűbb, hogy valaki gyorsan cselekszik.

Más szóval a tömeg eloszlatja a személyes felelősséget, de az egyén kötelességének érzi, hogy tegyen valamit.

Ebben az elméletben lehet valami, mert öt évvel azután, hogy Wesley megmentette Cameron életét, egy másik férfi, Ki-Suck Han, rázuhant a zsúfolt 49. utcai metróállomás síneire, és életét vesztette, mert mindenki habozott cselekedni. Ez alkalommal nem bukkant fel egy Wesley Autrey, és néhányan a jelenlévők közül még le is fényképezték Hant a mobiljukkal, amint elüti a szerelvény, majd a képeket megpróbálták eladni egy bulvárújságnak. Azt is hozzá kell tenni ugyanakkor, hogy több fontos különbség is akadt a két esemény között, nem utolsósorban az, hogy Han részeg volt és agresszíven viselkedett, mielőtt a sínekre zuhant, és lényeges, hogy a 49. utcai metróállomás aznap zsúfolt volt, míg 2007-ben, déltájban a 137. utcai állomás szinte üresen tátongott.

A járókelő-effektus azonban nem tudja megmagyarázni, miért hagyta figyelmen kívül Autrey azt a hétköznapi emberi ösztönét, hogy ne ugorjon a sínek közé. Végtére is, minden oka megvolt rá, hogy ne tegye. A két kislányával volt, és általában az egyszerű szülői késztetés, hogy megvédje őket, minden mást felülírna. Emellett ő volt a családfő a nagy családban: nemcsak idős édesanyjáról gondoskodott, hanem felnőtt fia unokáit, valamint unokahúgait és unokaöccseit is támogatta. Azzal, hogy az életét kockáztatta, minden szerette biztonságát veszélybe sodorta. És ami még inkább rendkívüli: mindezt egy vadidegenért tette.

Az egyén lényegesen nagyobb valószínűséggel segít azon, aki hasonlít rá. 2006-ban, egy évvel azelőtt, hogy Wesley megmentette Cameron életét, a Kieli Egyetemen egy Stefan Stürmer vezette kutatás az alábbi következtetésre jutott:

„Noha minden… ember [a vizsgálatban] rokonszenvezett a bajbajutottal, csak akkor voltak hajlamosak segíteni, ha a rászoruló személyre a saját »csoportjukba tartozóként« tekintettek.”

Wesley középkorú, munkásosztálybeli fekete volt; Cameron fehér egyetemista Massachusettsből. Semmi közös nem volt bennük, és a metróban találkoztak először. Wesley-nek semmi hasznot nem hozott a színészet mint mesterség. Vagyis egy tisztán önzetlen hőstettről beszélünk, amely elég magasra teszi a lécet ahhoz, hogy minden mást ehhez mérjünk. Nevezzük el a jelenséget „Wesley-tényezőnek”, és miután megtettük, térjünk vissza New Yorkba, arra a 2007-es januári délutáni napra!

Két órával azután, hogy a két férfit kiszabadították a szerelvény alól, és kiengedték a St. Luke’s–Roosevelt Kórházból, Wesley‑t a bejárat előtt a New York Post bulvárlap újságírója és fotósa várta, akik megpróbálták rábeszélni, hogy vegyen fel egy Superman-jelmezt és pózoljon nekik. Erre ő csak annyit mondott, hogy „Elkések a munkából!”, majd elment, hogy ledolgozza a műszakját.

Aznap este már az Egyesült Államok minden hírcsatornáján ott virított az arca. Egyeseknek ő lett a „metró hőse”, másoknak pedig „a harlemi hős”; és attól függően, hogy DC- vagy Marvel-rajongó volt‑e, mindenki szabadon eldönthette, hogy „Metrós Superman”-nek vagy „Metrós Pókember”-nek hívja‑e. Másnap reggelre a leghíresebb amerikai építőmunkássá vált, és amikor kilépett az otthonából, tévékamerák fogadták az ajtaja előtt, az utcán pedig gyakorlatilag megrohamozták az emberek. Idegenek próbáltak pénzt tuszkolni a kezébe, és egy nő még azt is elmondta neki, hogy azért döntött az abortusz ellen, mert rájött, létezik „jóság is a világon”.

Két nappal később Wesley meglátogatta Cameront a kórházban, és találkozott a fiú apjával, Larry Hollopeterrel, aki megköszönte neki az „önzetlenségét”. Larry annyira meghatódott, hogy sírva fakadt, Wesley pedig átölelte őt, és azt mondta:

„Hogyan lehetne jobban kezdeni az új évet, mint úgy, hogy megmentjük valakinek az életét?”

Aznap délután New York polgármestere, Michael Bloomberg kitüntette Wesley‑t a bronz emlékéremmel, a legmagasabb polgári kitüntetéssel, amelyet a város csak adományozhat, és e mellé egy minden kiadást fedező utat is felkínált Disneyworldbe neki és lányainak, a hatéves Shuquinak és a négyéves Syshe-nek. Ugyanezen az estén Autrey a Late Show with David Letterman című műsor vendége volt, ahol kiderült, hogy nemcsak nemzeti ikon, de egyben kedves és normális pasas is.

2007 januárjában Amerika nem volt valami boldog hely. A gazdaság gyengült, a munkanélküliség nőtt, az ingatlanpiaci buborék kipukkadt, és a nemzet egy csúnya közel-keleti háborúban rekedt. A YouGov piackutató cég felmérése szerint abban az évben a magukat „rendkívül vagy nagyon büszkén” amerikainak valló állampolgárok száma mélyponton volt. Bonnie Tyler szavaival élve Amerika „holding out for a hero”, vagyis egy hősre várt, és Wesley lett ez a várva várt „streetwise Hercules to fight the rising odds”, vagyis „az utcai Herkules, aki dacol az egyre romló esélyekkel”. A nemzetnek, amely úgy érezte, utat tévesztett, a férfi bátorsága egy másik, noha képzeletbeli korról és országról beszélt. De mindennél jobban megtestesítette a leghatásosabb hollywoodi sztorit: a semmiből előbukkanó átlagemberét, aki menti a menthetőt.

Ámde akadt egy kis probléma. Autrey nem tervezte, hogy hős lesz, nem is várt jutalmat a bátorságáért. Egyszerűen csak ösztönösen és jó szándékúan cselekedett, ami azzal járt, hogy miután rátaláltak, sem Amerika, sem maga Wesley nem tudta, mihez kezdjen ezzel a helyzettel. Így hát más ötlet hiányában az Egyesült Államok azt tette, amit mindig is tenni szokott: a gyári beállításokhoz folyamodva megpróbált hírességet faragni belőle.

A dolgok elég kiszámítható fordulatot vettek. Autrey‑t meghívták Montel Williamshez, Oprah Winfrey-hez, Ellen DeGenereshez és az összes többi személynévvel kezdődő egyesült államokbeli beszélgetős műsorba, ahol aztán elhalmozták ajándékokkal. Ellen 5000 dollár értékű Gap ajándékkártyát adott a férfinak, és beígért neki egy dzsipet. Hugh Hefner Playboy gyapjúsapkával ajándékozta meg (ahelyett kapta, amit összezsírozott), továbbá felkínált számára egy életre szóló előfizetést a kiváló magazinjára. A New York‑i Filmakadémia bedobott egy szintén 5000 dolláros csekket, Donald Trump New York‑i ingatlanmágnás pedig egy 10 ezrest. Tudom, megdöbbentő hír, hogy az Egyesült Államok leendő 45. elnökét talán nem kizárólag a nagylelkűség vezérelte. Az előző fél év szörnyen rosszul alakult a számára. A The Apprentice című tévéműsorának nézettsége visszaesett, és miközben a felesége, Melania a kis Barront nevelte, sikerült kínos helyzetbe hoznia magát azzal, hogy azt mondta a The View című talkshow-ban: „Ha Ivanka nem a lányom lenne, talán randiznék vele”. Ugyanebben az évben, a jelzáloghitel-válság előestéjén, amely majd segít bedönteni az amerikai gazdaságot, az önjelölt üzleti zseni bevezette a „Trump-jelzáloghiteleket”, és a következő kijelentést tette a CNBC-nek: „Úgy vélem, remek alkalom ez arra, hogy jelzáloghitel-társaságot indítsunk; az ingatlanpiac még hosszú ideig nagyon erős lesz.”

2007 januárjára a piac összeomlott, és Trump részvényei is zuhantak. Azzal, hogy összebarátkozott a Metrós Supermannel, a leendő elnök rácsatlakozott a pillanat hősére, abban a reményben, hogy annak fényében részben talán ő is sütkérezhet.

Trump ezzel messze nem volt egyedül. Mindenki akart egy darabot Wesley-ből. A nagy márkák sorban álltak, hogy bundát, edzőcipőt és parfümöt kínáljanak neki. Beyoncé meghívta az egyik koncertjére, ahol bejuthatott a kulisszák mögé, míg a blueslegenda, B. B. King térdre ereszkedve azt mondta neki: „Nem is tudja, mit tett Amerikával és Amerikáért”.

Még arra is felkérték, hogy nyissa meg a New York‑i tőzsdét, hogy aztán máris George W. Bush elnök legyen a vonalban, aki áthívta a Fehér Házba, hogy együtt „lógjanak”. Bushnak – akárcsak Trumpnak – szintén kellett valami, ami növelte a népszerűségét. 2007 januárjában ő lett Richard Nixon óta a legkevésbé népszerű amerikai elnök, mindössze 28 százalékos támogatottsággal. Wesley Autrey hősiességében százalékpontok rejlettek, és miután Bush találkozott vele a Fehér Házban, meghívta, hogy díszvendégként vegyen részt a január 23‑i országértékelő beszédén. A beszéde vége felé lerótta tiszteletét újdonsült barátja előtt:

„Ragaszkodik hozzá, hogy nem hős. Azt mondja: »Fiaink és lányaink vannak a tengerentúlon, akik a szabadságunkért áldozzák az életüket. Szeretetet kell mutatnunk egymás iránt.« Van valami csodálatos abban az országban, amely olyan bátor és szerény embert szül, mint Wesley Autrey.”

Még véget sem ért a beszéd, a 137. utcai csoda egyfajta átokká kezdett válni. Wesley a hírneve következtében egy másfajta figyelemben is részesült. Míg korábban az emberek azért mentek oda hozzá, hogy pénzt adjanak neki, immár azért keresték, mert feltételezték, hogy gazdag ember lett belőle. Az apja, aki három évtizede nem tartotta vele a kapcsolatot, egyszer csak a semmiből rácsörgött; Wesley ezt később elmesélte Robert Kolkernek a The New Yorker magazintól: „Olyan volt, mint mindenki más, elkezdte mondani, hogy »Ez kell nekem, ezt akarom, add ezt nekem!«. Egyszer sem kérdezte meg: »Te jól vagy? Jól vannak a kislányok?« Csak annyit mondott: »Lesz egy családi összejövetel, és ha jössz, hozz a pénzből is, amid van.«”

Valentin-napon egy nő, aki 15 évvel korábban dobta őt, felhívta Wesley‑t, és amikor a férfi megkérdezte, miért keresi, megsértődött, és lecsapta a telefont. Wesley paranoiásan aggódott a lányai biztonsága miatt, félt, hogy esetleg elrabolják őket – és talán elkerülhetetlen volt, de a rengeteg dicséret is kezdett a fejébe szállni.

Amikor Oprah Winfrey aznapra hívta meg őt a chicagói stúdiójába, mint amikor az Áll az alku (Deal or No Deal) készítői Los Angelesben akarták vendégül látni, Wesley felhívta új legjobb barátját, az amerikai elnököt, és megpróbált kölcsönkérni tőle egy lopakodó repülőgépet. Időközben nagy ötletekkel előhozakodó „üzlettársai” akadtak. Szó esett forgatókönyvről és filmről, amelyben Wesley‑t Eddie Murphy, vagy esetleg Brad Pitt alakítaná, aki meghiúsít egy terrortámadást a metróban, de még arra is születtek tervek, hogy márkát csináljanak belőle. Amikor Wesley rájött, hogy a megállapodások szerint csak 50 százalékos részesedésre lenne jogosult, és az „üzlettársai” hatalmas összegeket kértek az újságíróktól, hogy a találkozók létrejöjjenek, a bírósághoz fordult.

Arisztotelész, az i. e. 4. században élt polihisztor úgy vélekedett, hogy a tragikus hős szerepe mindig az, hogy elbukjon, mert csak ezen a sorson keresztül tudják a hősök a halandó emberi tapasztalat félelmeit és tragédiáját visszatükrözni. Lényegében ez a céljuk.

A görög istenek utálták a hencegőket, és rendre elgáncsolták a nagyratörő hősöket. Amikor a hős Odüsszeusz hazaindul a trójai háború után, a büszkesége eredményezi bukását – a nagyjából egyhetes út végül tíz évig tart, és mind a tizenkét hajójának legénysége vízbe fullad, az embereit pedig megölik… vagy éppen megeszik.

Miközben Wesley a saját hírneve odüsszeiáját élte át, 21. századi sorsát a napi tévéműsorok szirénhangja és az üres celeblét egyszemű küklopsza pecsételte meg.

Bukásának pillanata 2007. május 21-én jött el a Howie Mandel vezette Áll az alku‍¹ című műsorban. A műsor klasszikus „mindent kockáztass a nagy nyereményért” formátummal fut, és sajnálatos módon Wesley pontosan ezt tette. Visszautasította a „bankár” 305 ezer dolláros ajánlatát, és így mindössze 25 dollárt nyert. A közönség vidám, Spielberg-féle finálét várt, amelyben Wesley boldogan és gazdagon lovagol el a naplementébe – ehelyett egy rendkívül szomorú Lars von Trier-féle befejezést kapott. Vigaszdíjként Mandel átadott Autrey-nak egy Chrysler Jeep Patriotot, a második Chrysler Jeep Patriotját. Az emberek arcára kiülő kifejezés mindent elárult: eddig tartott Wesley 15 perces hírneve.

Nem kétséges, hogy Autrey rendkívüli dolgot vitt végbe azon a 2007-es januári reggelen. Megmentette egy másik ember életét anélkül, hogy a saját biztonságára gondolt volna, és anélkül, hogy jutalmat várt volna érte. A legmagasztosabb hőssé vált és maradt is. De azt a pillanatot bemocskolták. A nagy hatalmú emberek kihasználták, az amerikai média beszippantotta és kiköpte, a média egyszerűen ráunt, és továbblépett.

1872 novemberében egy 32 esztendős, autodidakta asszirológus, bizonyos George Smith a British Museum könyvtárában dolgozott Bloomsburyben, amikor megdöbbentő felfedezést tett.

Smith nem hasonlított korának egyetlen más asszirológusához sem. Egy chelsea‑i nyomornegyedben született, munkáscsaládban, és 14 éves korában nyomdászinas lett a közeli Clerkenwellben. Az ebédidőben a British Museumba tett látogatásai során azonban egyre inkább rajongani kezdett az ókori világért. George-nak a téma iránti szenvedélye és az autodidakta módon elsajátított tudása végül azt eredményezte, hogy a Keleti Régiségek Osztálya „javítói” állást ajánlott neki, ahol az asszír táblák darabjainak összerakásával foglalkozott. Hamar bebizonyította, hogy a tehetsége túlmutat a bonyolult kirakósokon: nélkülözhetetlen munkatársává vált a múzeumnak és Sir Henry Creswicke Rawlinsonnak, aki az ékírás egyik fő megfejtője volt.

A táblák többsége abból a leletegyüttesből származott, amelyet Ninivében és Nimrudban talált 1849 és 1854 között Sir Austen Layard, majd később az asszisztense, a moszuli születésű Hormuzd Rasszam, a könyvelőből lett régész. A leletek egykor Assur-bán-apli királyi könyvtárának részét képezték; a mintegy 30 ezer darabos gyűjteményt magának Assur-bán-aplinak, az utolsó nagy asszír uralkodónak a megbízásából állították össze. I. e. 612-ben az asszír fővárost, Ninivét kifosztották, Assur-bán-apli könyvtárát porig égették, az odabent lévő agyagtáblák a város romjai alatt pedig fennmaradtak az utókornak.

Akkád nyelven íródtak, azon a nyelven, amelyet nagyjából i. e. 2600-tól az i. sz. 1 évszázadig beszéltek, és az egyik legkorábbi ismert írásrendszert, az ékírást használta. Ezt az írásmódot i. e. 3500-tól, a bronzkor kezdetétől alkalmazták, és legalább egy tucat nyelv, köztük a sumer és az akkád is átvette, amíg aztán az i. e. 2 században elavulttá vált.

A nyelvet Smith idejében, 1857-ben fejtették meg, így Smith – évezredek óta – egyike lett azoknak a keveseknek, akik elolvashatták a táblák tartalmát. A táblákon sok jogi, diplomáciai vagy pénzügyi jellegű szöveg szerepelt, de Smith készített néhány elképesztő átiratot is, többek között egy beszámolót az i. e. 763-ban megtörtént napfogyatkozásról és az i. e. 2280-ban lezajló babilóniai invázióról. Legnagyobb és leghíresebb fordítását egy őszi napon, 1872-ben jegyezte.

A tábla a „vízözön” és a bosszúálló isten, Enlil történetét mesélte el, aki úgy döntött, hogy megnyomja az Ctrl-Alt-Delete billentyűkombinációt a teremtésen. De mielőtt elszabadítaná a vihart, egy embernek, bizonyos Ut-napistimnek elmondja a tervét, és arra sarkallja, hogy:

„Bontsd le a házat, építs hajót!”

Majd pedig: „Hagyd el a gazdagságot, és keresd a túlélést! Utasítsd el a vagyont és mentsd az életet! Tégy a hajó fedélzetére minden élőlény magjából!”

Ezért aztán a férfi és Ut-napistim felesége bárkát ácsolnak, és színültig töltik élelemmel, magvakkal és állatkölykökkel, hogy aztán kihajózzanak a megemelkedett tengerre.

„Amikor lenéztem a harmadik oszlopra – írta később Smith –, a szemem megakadt azon az állításon, hogy a hajó fennakadt a Niszir-hegyen. Ezután következett a beszámoló arról, hogy elküldték a galambot, amely viszont nem talált pihenőhelyet, ezért visszatért. Azonnal láttam, hogy amit felfedeztem… az az özönvízről szóló beszámoló.”

Smithnek az ékírás iránt tanúsított érdeklődése túlmutatott a táblák régészeti értékén. Sok viktoriánus tudóshoz hasonlóan ő is úgy vélte, hogy a leletek kulcsfontosságúak a Biblia történetiségének bizonyításához, és most rátalált egy beszámolóra ugyanazokról az eseményekről, amelyeket Noé bárkájának története is felidéz a Teremtés könyvében (6–9. fejezet). A lelet ráadásul döntő jelentőségű, mert 1000 évvel korábban született. Smith annyira fellelkesült a felfedezésétől, hogy felugrott ültéből, és felkiáltott: „Én vagyok az első, aki ezt elolvasta több mint 2000 évvel azután, hogy feledésbe merült!” Ezután pedig levetkőzött, és meztelenül körbefutott a British Museum könyvtárában, nyugtalanságot keltve tudós kollégái körében. A következő hónapban – ezúttal már hála istennek nadrágban! – bemutatta az eredményeit a Bibliai Régészeti Társaságnak és a közönségnek, amelynek soraiban jelen volt többek között Campbell Tait, Canterbury érseke, továbbá az akkori miniszterelnök, William Gladstone is. Óriási pillanat volt ez: Smith lett a történelem első és egyben utolsó globális híressége, aki az ékírás révén tett szert ismertségre.

Általános csalódottságot keltett, hogy a szövegnek hiányzott egy fontos része, ezért a Daily Telegraph, Edwin Arnold szerkesztővel az élen, 1000 guinea‑t áldozott arra, hogy megfinanszírozza a Ninive romjaihoz indított expedíciót, és Smith megtalálhassa a hiányzó részt.

Smithnek teljesült egész életében dédelgetett álma, hogy ásatást vezethessen. A következő évben Moszulba utazott, majd 1873. május 7-én hihetetlen módon felfedezte az eltűnt darabot. Ez a siker egy újabb expedíció megtervezését eredményezte, és Smith vissza is tért a Közel-Keletre, de megbetegedett. 1876. augusztus 19-én Aleppóban, a mai Szíria területén végzett vele a láz és a vérhas.

A következő években, noha George Smith legendája lassan feledésbe merült, ámulatba ejtő felfedezése sokkal nagyobb jelentőségre tett szert, mintha csupán Noé bárkájának történeti hitelességét igazoló, megkérdőjelezhető „bizonyíték” lett volna. Az általa lefordított tábla ugyanis a Gilgames-eposz 11. „könyvét” beszélte el – a létező legrégebbi írott történet volt.

Az i. e. 2700 körül ékírással lejegyzett költemény a névadó hős történetét meséli el, aki Uruk (a mai Irak területén Varka) királya. Gilgames rosszfiúként indul, szexuális ragadozóként, aki királyként ragaszkodik a ius primae noctishoz, az első éjszaka jogához, vagyis ahhoz, hogy a nászéjszakájukon szexuálisan molesztálhassa a nőket. Erőszakos elnyomó, aki nemcsak arra kényszeríti a férjeket, hogy átengedjék neki a hitveseiket, de arra is, hogy neki dolgozva mindenféle építményeket emeljenek a dicsőségét hirdetve. Ezért aztán elkerülhetetlen, hogy az istenek úgy döntsenek, megleckéztetik őt. Le is küldik Enkidut, a vadembert a Földre, aki kihívja őt. Hogy emberré váljon, Enkidunak két héten át éjjel-nappal – őszintén szólva ez igen kimerítőnek hangzik – szeretkeznie kell egy Samhat nevű nővel, és miután ezt megtette, készen áll rá, hogy megmérkőzzön Gilgamessel. De itt óriási csavar következik a cselekményben, amikor ugyanis találkoznak, összehaverkodnak, és Gilgames azt javasolja, hogy egyesítsék erőiket, ahelyett, hogy egymás ellen harcolnak, és végezzenek a szörnyeteg Humbabával és az égi bikával.

Enkidu belemegy az ajánlatba, amivel felbőszíti az örökösen ingerlékeny isteneket, akik úgy érzik, ezzel felborította a terveiket. Ami ezután történik, különös módon vetíti előre George Smith 3000 évvel későbbi sorsát: a vadember ugyanis belázasodik, és meghal.

Gilgamest annyira feldúlja barátja elvesztése, hogy keresni kezdi az örök élet titkát. Ez idő alatt eljut Ut-napistimhez – vagyis az asszír Noéhoz –, aki nejének bátorítása után elárulja, hogy létezik egy szent növény, amely örök fiatalságot kínál. Sajnos egy kígyó előbb ér oda, és ellopja (egy másik fordulat, amelyet a Teremtés könyvének írói esetleg plagizáltak), így aztán a király üres kézzel tér haza, de később kiszabadítja régi barátját az alvilágból, hogy beszélgessenek végre egy jót.

A Gilgames-eposzban minden benne van: brománc, emberi dőreség és megváltás; a lét egzisztenciális fájdalma és a félelem attól, hogy mi történik velünk, amikor meghalunk. Van benne szex, vízözön és alvilág. De a középpontjában az a történet áll, amelyet a legtöbbször meséltek el újra és újra. Az, amelyben a hős küldetésre indul, legyőzi a kihívásokat, és megváltozva tér haza. Ez a mese határozza meg a „hősiességről” alkotott képünket már a hellenizmust megelőző korszak óta, és továbbra is erősen rányomja a bélyegét kulturális környezetünkre a könyvekben, a tévésorozatokban és a filmekben.

Joseph Campbell amerikai író a monomítosz (a hős útja) kifejezést használta ezen archetípus leírására nagy hatású, 1949-ben megjelent könyvében, Az ezerarcú hősben (The Hero with a Thousand Faces), és mivel mi is sok monomítosszal találkozunk majd az előttünk álló lapokon, szánjunk egy kis időt a vizsgálatára!

Campbellnél a monomítoszok középpontjában három megkülönböztető elem található: az elindulás, a beavatás és a visszatérés. Az elindulás során a főhős az ismert világból ismeretlenekbe utazik, mielőtt megtapasztalná az átalakító élményt (a beavatást), hogy aztán új hatalommal vagy tudással felvértezve térjen vissza. Ez az alapvető ív megtalálható Homérosz műveiben, a Rámájanában, a négy krisztusi evangéliumban, Szent György és a sárkány történetében, A telhetetlen hernyócskában, a Supermanben, a Dumb és Dumberben, de még Wesley Autrey sztorijában is, amelyet illusztrációként fogok használni.

A monomítosz ciklikus, ezért kezdetnek vegyük egy óra számlapját, amelynek Wesley a tetején áll, és az óramutató járásával megegyező irányba elindul. Elhagyja az otthona status quóját (déli 12 óra), és megkapja a kalandra hívást (13 óra), amikor szemtanúja lesz Cameron rohamának. Segítséget kér (14 óra) egy utastársától, átlépi a küszöböt (15 óra), és elhagyja az általa ismert világ biztonságát (16 óra), amikor a vonat elé ugrik. Megoldja a rejtélyt (17 óra), hogy miként mentheti meg Cameront, megölve a szörnyet – azaz bemászik a vízelvezető csatornába (18 óra) –, és legyőzi a halált, mielőtt újjászületne (19 óra). Az újjászületés a hírnév, amelynek révén jutalmakat és kincseket kap, beleértve a Playboy-sapkát és a dzsipet (20 óra), mielőtt megleckéztetné (21 óra) az Áll az alku, és üzlettársai kapzsisága, hogy aztán visszatérjen (22 óra), de már átalakulva (23 óra) az eredeti világába, ahol a status quo mostanra felborult (0 óra, vagyis éjfél).

Campbell a folklór szerelmese volt, és sokat utazott, hogy összegyűjtse a különböző társadalmak és törzsek eredetmítoszait. Eközben arra a meggyőződésre jutott, hogy a monomítoszok elterjedtsége a vadászó-gyűjtögető múltban rejlik. A délnyugat-franciaországi Ardèche-völgyben található Salle du Fond-ban 1994-ben felfedezett paleolitikus barlangrajzok kísértetiesen hasonlítanak ugyanennek a történetnek egy több mint 35 ezer évvel ezelőtti változatára, ami talán nem is meglepő. Hiszen végeredményben a kihívások megélése, a problémák megoldása, a szörnyek legyőzése és a győztes hazatérés mind az emberi lét szerves részét képezik, és ez valószínűleg mindig is így volt. A boltba lemenni is egyfajta monomítosz. Ahogy a mindennapi iskolába járás, az ingázás a munkába, vagy az, hogy felkelünk az ágyból egy borús december végi reggelen, miután karácsonykor a saját testsúlyunkkal megegyező tömegű sajtot ettünk.

Az ezerarcú hős óriási hatást gyakorolt a hollywoodi filmkészítőkre. George Lucas első három Star Wars-filmje erre a szerkezetre épült, de valójában Lucasnak nem is volt szüksége Campbell útmutatására, hiszen bármelyik görög hős útjára építhette volna a saját sztoriját az i. e. 10. századtól kezdve.

A görögök hittek abban, hogy hőseik az istenektől származnak, ezért „istenszerű” tulajdonságokkal ruházták fel őket, ami elmosta a határokat az emberi és az isteni között. Döntő fontosságú azonban, hogy az istenekkel ellentétben ezek a hősök halandók voltak, ezért halál várt rájuk, méghozzá általában szörnyű és korai halál az önhittségük miatt – vagy bármi más miatt, amivel felbosszantották az isteneket. Ebben az áldozatban és a hozzá vezető úton elérték a kleoszt, ami nagyjából „dicsőséget” jelent. A kleosz viszont nem csupán a hősök életében elért dicsőségét jelentette, hanem az emlékezetüket is haláluk után – ebből erednek az epikus költemények és balladák, beleértve Homérosz Iliászát és Odüsszeiáját is.

A kleoszt, ahogy a vécépapírt a világjárvány idején, nem nyomták csak úgy az ember kezébe, hanem aktívan és szándékosan kellett keresni, tehát a hős választhatott a hosszú, unalmas és hamar elfeledett élet vagy a gyorsan és fiatalon bekövetkező elmúlás között. A végső cél a kleosz aphthiton, vagyis az „örök hírnév” elérése volt, és ha belegondolunk, valójában ez az, amit a hőseink még 3000 évvel később is a magukénak mondhatnak.

A legtöbben ismerjük az olyan „A listás” hellén hősöket, mint Aiász, Akhilleusz, vagy Thészeusz, a Minótaurosz legyőzője, akik a kleoszra törnek. Ugyanakkor a görögöknek volt egy sor lelkes B listás héroszuk is, és e helyi hősöknek több ezer kultusza létezett. Ezek a hellén kultúra egyik meghatározó elemét képezték, és a görögök őszintén hittek abban – ahogyan az ősöket imádó kultúrák még ma is teszik –, hogy a haláluk után e nagyszerű emberek védelmezőkké válnak, és megóvják majd a közvetlen környezetüket. Tumulus néven ismert halomsírokat építettek nekik, amelyek az áhítat helyeivé váltak. A szentté avatás keresztény hagyománya sok hasonlóságot mutatott az ilyen görög és később római kultuszokkal. A „hivatalos szentek” listája mellett az egész keresztény világban elszaporodtak a „népi szentek” is – méghozzá a kezdetektől fogva.

Az angolszászoknak mintegy száz nem hivatalos helyi, „angol” szentjük volt, és az ünneplésük hagyománya jóval az 1066-os normann invázió után is folytatódott, egészen a 16. századig. Egyeseket, mint például a Cambridgeshire megyei Elyban Æthelthrythet, a helyi szerzetesi közösség alapítóját, még ma is tisztelik.

A katolikus világban ma is bőven találni helyi szenteket. Mexikó északnyugati partvidékén, Sinaloában még mindig áldozatot mutatnak be Jesús Malverdének, egy Robin Hood-szerű alaknak, aki állítólag a 19. század végén élt. Malverde egyben a kábítószercsempészek „védőszentje” is, szóval emiatt nem várom visszafojtott lélegzettel, hogy egyhamar hivatalosan is szentté avatják.

Az elmúlt évtizedekben a celebek világi kultusza háttérbe szorította a szentek isteni kultuszát. És ismételten: a haláluk után is sok modern kori ikon élt tovább egyfajta kleoszban – a rajongók tisztelete révén, és ahogyan a történetüket az életrajzi filmekben és a könyvekben újra és újra elmesélik.

Miközben a következő oldalakon utazásra indulunk, mi magunk is számos olyan templomra és zarándokhelyre bukkanunk majd, amelyeket nemrég elhunytaknak emeltek, és sok olyan legendára, amelyeket rájuk építettek. Az olyanoknak, mint Diana hercegné, John F. Kennedy, dr. Martin Luther King Junior, de még Winston Churchill is, megvan a maguk tumulusa és kleosz aphithitonja, míg az idő előtt elhunyt popsztárok kultusza erősen a népi szentekére hajaz. Évente mintegy félmillió ember zarándokol el Elvis Presley sírjához Gracelandbe. A New York‑i Central Park sarkán bárki felkeresheti a Strawberry Fieldset, a néhai Beatles-tag, John Lennon emlékére emelt kegyhelyet, és még annak is fültanúi lehetünk, ahogy az ott gitározók épp megsemmisítik az életművét. Még ma is képeslapokat és virágokat tűznek a fára Amy Winehouse lakása előtt, több mint tíz évvel a halála után, és a B306-os út mellett, Barnestól nem messze igazi templomot emeltek a T. Rex egykori frontembere, Marc Bolan emlékére, aki 1977-ben halt meg.

Azzal, hogy korunkban ennyire foglalkoztatnak minket a hírességek, valamint a politikai és kulturális hősök, valójában csak egy 36 ezer éves történetet folytatunk, és ahhoz sem kell messzire mennünk, hogy felfedezzük a monomítoszt magunk körül. Vegyük elő a telefonunkat, görgessünk rajta, és hamarosan megtaláljuk a monomítoszt áruló hirdetőket! Ugorjunk át az Instagramra, a TikTokra és a Twitterre, és máris számos olyan influenszerrel és politikussal találkozhatunk, akik a saját „hősi útjukat” posztolják lájkokért.

Amikor Rishi Sunak a brit miniszterelnöki pozícióra pályázott 2022-ben, olyan videót tett közzé, amelyben meg sem említette a politikai irányvonalát, ellenben szólt a családja monomítoszáról. A videót így kezdte: „Hadd meséljek el egy történetet!”, majd belevágott a sztoriba, elmondva, hogy a keményen dolgozó nagymamája miként haladta meg a status quót, és lépte át a küszöböt azáltal, hogy felszállt az Angliába tartó gépre „egy jobb élet reményében”.

Egy másik hősies utazást láthattunk a nemrégiben kitört ukrajnai háborúban is. Volodimir Zelenszkij elnök egykor hivatásos író és színész volt, így talán nem meglepő, hogy zseniálisan használta fel mesteri elbeszélőképeségét a Putyin ellen vívott háborúban. Hősies országát – de döntően nem önmagát – tette meg főszereplőnek, amint szembeszáll a szörnyeteggel, jelen esetben az orosz medvével.

A Covid–19-világjárvány idején, amikor a tudósok versenyt futottak az idővel, hogy kifejlesszék a vírust legyőző vakcinát, és a brit Nemzeti Egészségügyi Szolgálat (NHS) dolgozói láthatatlan fenevaddal küzdöttek, újabb legendák keletkeztek, és a britek, akárcsak mások világszerte, elkezdték „megtapsolni az ápolókat”, hogy így fejezzék ki a hálájukat. Ezt a fajta figyelmet az érintettek nem okvetlen látták szívesen.

Ahogy egy orvos névtelenül meg is írta a The Guardianben:

„Tényleg nincs szükségem arra, hogy… az emberek megtapsoljanak. Nekem nem kellenek szivárványok. Nem érdekel, hogy emberek véresre tapsolják a tenyerüket, és szivárványokat tetoválnak az arcukra… az NHS nem jótékonysági szervezet, és nem hősök dolgoznak benne.”

Az orvosok és ápolók, ahogyan Zelenszkij és Wesley Autrey is, nem aktívan választották a kleosz dicsőségét, hanem a körülmények miatt belekényszerültek abba, hogy hősiesen viselkedjenek – és ez döntő jelentőségű mindazt illetően, ami ebből következik. Az „Autrey-tényező” végső soron „született hősiesség”, és ebben jelentősen különbözik az olyan össztársadalmi hősiességtől, amelynek képviselői, mint amilyen például Akhilleusz, Nelson admirális, George Washington, Che Guevara, Scott kapitány, sőt még Mao Ce-tung is, mind tudatosan választották a hősies utat.

Az össztársadalmi hősök‍² megkérdőjelezése kockázatos vállalkozás lehet, és felér egyfajta eretnekséggel. Bárhol éljen is az ember, kétségkívül arra kondicionálták, hogy higgyen nemzete történelmének nagy alakjaiban. Szörnyen kellemetlen és nyugtalanító lehet, ha azt mondják, hogy a történetnek létezik egy másik olvasata is; egy olyan, amely szerint az a nagyszerű ember nem is annyira nagyszerű vagy akár szörnyű dolgokat is véghez vitt. Valójában mindig nagyon vékony a mezsgye a hősiesség és a gazemberség között, és a régi közhely, miszerint „aki az egyik embernek terrorista, a másiknak szabadságharcos”, sok történelmi és fiktív alakra is ráhúzható. Nyugaton Mihail Gorbacsov sokak szemében továbbra is ünnepelt személyiség, aki segített véget vetni a hidegháborúnak, de Oroszországban széles körben gyűlölik a Szovjetunió szétverésében játszott szerepe miatt, és azért, mert hozzájárult az azt követő káosz kirobbanásához.

Ugyanez a helyzet az Erzsébet kori angol tengerésszel és „felfedezővel”, Sir Francis Drake-kel is. A spanyolok El Draque („a Sárkány”) néven emlegették; a mítoszának angol változatában viszont – miközben felfedezte a burgonyát és körbehajózta a földet – csapást mért a Nagy Armadára is 1588-ban. Nagy-Britanniában és a régi Nemzetközösségben milliók nőttek fel a kleoszán, és Drake hírneve a nemzet védelmezőjeként annyira erős, hogy még egy furcsa, természetfeletti helyi legendához is ihletként szolgált. A Buckland apátságban őrzött pergődobjáról úgy tartják, hogy mindig megdobban, ha Angliát veszély fenyegeti. A dob hangja állítólag arra emlékeztet, hogy Drake még a síron túlról is védelmezi a nemzetet – utoljára állítólag 1940 májusában szólalt meg a dunkerque‑i evakuálás idején.

A kalózkodó Drake mítosza igazán remekül hangzik, de életének valódi részletei már összetett és sokkal kevésbé hízelgő képet festenek róla. Noha 1577 és 1580 között valóban megkerülte a földet, ám nem a felfedezés iránti hajthatatlan vágy vezérelte. Meg akart gazdagodni, és ennek érdekében gyakorlatilag mindenkit kirabolt, akivel csak útközben találkozott. Még csak nem is ő volt az első tengerész, aki megkerülte a földet, hiszen Magellán már 1519-ben, 21 évvel Drake születése előtt megtette ezt az utat. És noha igaz, hogy Drake segített az Armada elűzésében, azon a napon a flottát irányító admirális viszont Lord Howard volt, így igazából ő vívta ki a diadalt. Tény, hogy Drake dohányt és burgonyát hozott Európába, de a spanyolok már egy évtizeddel korábban felfedezték és már javában vidáman ették a patatas bravast.

Akárhogy szépítjük, Drake kalóz volt – igaz, államilag törvényesített kalóz.

A BBC 2013-as Britain and the Sea (Britannia és a tenger) című tévésorozatában a műsorvezető, David Dimbleby elmesélte, hogy korábban részt vett annak a tervnek a kidolgozásában, amely azt célozta, hogy Sir France Drake ólommal bélelt koporsóját elhozzák a nyughelyéről, vagyis Panama partjaitól, majd „nagy dicsőségben” hazaszállítsák a Királyi Haditengerészet egyik hajóján, hogy aztán a Szent Pál-székesegyházban eltemethessék. Volt azonban az ötlettel egy probléma:

„Létezett egy csoport, amelyről azt gondolta volna az ember, hogy lelkesedik majd az elképzelésért, de pont fordítva történt, teljes szívből ellenezte azt (a Királyi Haditengerészet), és hogy miért… nos, szerintem azért, mert noha nemzeti hős, Drake egyben kalóz is volt.”

Mint minden maffiózónak, Drake-nek is a munkaköri leírásában szerepelt a brutalitás és a gyilkosság, és ő nemcsak olyanokkal szemben alkalmazta ezeket, akiket kirabolt, hanem a saját társaival szemben is. Miközben körülhajózta a világot a Pelican nevű hajóján, Drake öccsét, Thomast rajtakapták, amint megdézsmálta arisztokrata riválisa, Thomas Doughty zsákmányát. Erre a lázadástól tartó Sir Francis árulással és boszorkánysággal vádolta meg Doughtyt, akit 1578. július 2-án lefejeztek. Ezt követően Drake a zászlóshajójának nevét Pelicanről Golden Hindra (Aranyszarvas) keresztelte át, főleg azért, hogy kiengesztelje az expedíció támogatóját, Christopher Hattont, Doughty barátját, akinek a családi címerében egy aranyszarvas szerepelt.

Gyerekkoromban a történelemkönyvem Drake-ről szóló fejezete nem tett említést Doughty sorsáról, ahogy a Look and Learn történelmi témájú gyermekmagazin 1978-as lapszáma sem foglalkozott az írországi Rathlin-sziget partjainál 1575. július 26-án történt mészárlással. A szörnyű esetnél Drake, valamint Essex grófja és Sir John Norrey betörtek egy várba, amelyet az Antrim megyei MacDonnellek használtak menedékhelyként, ellenállva Erzsébet királynő a helyi uralkodók leigázására tett kísérleteinek. Itt aztán Drake-ék lemészároltak 600 embert, köztük nőket és gyermekeket. Ez aztán a hős – hú!

Amikor éppen nem kalózkodással és gyerekgyilkossággal foglalkozott, Drake segített rabszolgasorba taszítani ezer afrikait és megölni további háromezret. Pályafutása elején, 1562 és 1569 között unokatestvérével, John Hawkinsszal olyan utakra indult, amelyek következtében (részben az ő tevékenysége folytán is) kialakult a háromszög-kereskedelem (a transzatlanti rabszolga-kereskedelem Afrika, Európa és Amerika között). Az emberiesség-ellenes brutális rémtettek során az afrikaiakat a szabadságuktól és az életüktől is megfosztotta. Mindez viszont vagyonossá tette Drake-et, aki már életében is közismert volt, ahogyan a tettei is. Vitatott személyiségnek számított Angliában, ami nem kis részben annak volt köszönhető, hogy mint Plymouth polgármestere igyekezett politikusként népszerűsíteni magát, és három ízben parlamenti képviselőnek is megválasztották. A legendája nagyrészt a viktoriánusoknak köszönhetően maradt fenn, akik az angol vakmerőség példájaként állították, egyben a birodalom egyfajta védőszentjévé avatták. A 19. század folyamán az olyan nagy sikerű könyvekben, mint Froude History of Englandjében (Anglia történelme) és Charles Kingsley 1855-ös regényében, a Westward Ho!-ban Drake-et visszamenőleg megtették az Erzsébet kor központi férfi figurájának. Ezért is nevelkedtünk sokan abban a hitben, hogy nagy hős volt.

A Westward Ho! különösen bűnösnek tekinthető e mítosz kovácsolásában, mivel az egykor radikális szerző a Drake-ről szóló kitalált beszámolóját arra használta fel, hogy aláhúzza azon meggyőződését, miszerint az anglikán angol erények felülmúlják a spanyolokét; és a birodalommá válás volt a nemzet sorsa, amit annak a Drake-nek köszönhetnünk, aki legyőzte a katolikus Armadát.

A Drake-hez hasonló össztársadalmi hősök nem véletlenül születnek. És nem is a semmiből bukkannak elő, mint Wesley Autrey. Gyakran gondosan kiválasztják őket, és a nemzeti pszichében elfoglalt helyüket rengeteg cselszövéssel, önreklámozással és mitologizálással érik el. Az igazi Drake kapzsi, másokat orvul hátba támadó, gyilkos, rabszolga-kereskedő kalóz volt – de a kleosza annyira beágyazódott Anglia magasztos mítoszába, hogy ha ezt sugalljuk, az olyan, mintha pörölykalapáccsal akarnánk szétverni a szigetünk történetét.

Nagy felzúdulást keltett a brit múlt önjelölt őrzői között, amikor a délkelet-londoni Lewishamban található Sir Francis Drake általános iskola úgy döntött, hogy 2023 januárjában Twin Oaksra változtatja a nevét. Egy konzervatív képviselő, Alexander Stafford, a következőt tweetelte:

„Ez tiszta őrület. Drake szó szerint megmentette Angliát a spanyol Armada inváziójától. Anglia egyik legnagyszerűbb hőse és az egyik legfontosabb oka annak, hogy továbbra is angolul beszélünk, nem pedig spanyolul. Mikor lesz vége ennek a kulturális vandalizmusnak?”

Lord Frost, a toryk főrangú képviselője hozzátette: „Ez kulturális hanyatlásunk és a történelmünk iránt mutatott tiszteletlenségünk szörnyű jele.”

David Abulafia történészprofesszor pedig, aki a befolyásos History Reclaimed (Visszaszerzett történelem) nevű konzervatív nyomásgyakorló csoport tagja, a Daily Mailnek a következőt nyilatkozta: „A nevek kitörlése a múlt minden árnyalatának kitörlése”.

Ez persze badarság. Az iskola nem „kitörölte a történelmet”, hanem megvizsgálta és értékelte. Ennek érdekében újra átnézte Drake életének valós eseményeit, alaposan megvitatta ezt a helyi közösséggel, majd megtárgyalta a javasolt névváltoztatást és annak okait. A szavazást követően az érintett 450 dolgozó, diák és helyi lakos 88 százaléka a változtatás mellett voksolt, és e folyamat során mindenki többet tudott meg Drake-ről, mint amennyit valaha is megtudtak volna, ha csak elsétálnak az iskola előtti táblán feltüntetett neve előtt. Az általános iskola átnevezésével a tanárok és az igazgatók nem „eltörölték Drake-et”, hanem történelmet tanítottak.

A múlt tanulmányozását és az iránta tanúsított megbecsülésünket soha nem szabad a „nagy nevek” színtiszta rajongói klubjává alacsonyítani – pedig túlságosan gyakran is ez a helyzet. A folyamat során hősiesnek nem igazán nevezhető emberek emelkedtek ikonokká, mi több, isteni státuszba. Ezeket az embereket neveztem el én hamis hősöknek. Ami nem azt jelenti, hogy a későbbiekben bemutatandó személyek mindegyike szükségszerűen szörnyű teremtmény volt. Egyesek keresték a kleoszt; mások szinte véletlenül tettek szert rá; megint másokat a haláluk után magasztaltak fel olyanok, akik a legendáik farvizén igyekeztek evickélni, hogy azzal a saját legendájukat népszerűsítsék.

Ahogyan elindulunk erre az utazásra, majd kiderül, hogy számos „nagy ember, aki nagy dolgokat tett”, valójában semmi ilyesmit nem csinált. Az út során felfedezünk majd másokat is, akiket kiszerkesztettek az elbeszélésekből vagy elhanyagolták őket, és akik valószínűleg jobban megérdemlik a hősies jelzőt, mint azok, akik a helyükre kerültek.

De mi lett Wesley Autrey-val?

Nos, 2007, vagyis a dicsőséges esztendeje azzal ért véget, hogy felkerült a Time magazin „Az év embere” listájára, és a róla szóló bejegyzést (a 48-as szám alatt) nem más írta, mint Donald Trump. Wesley abban az évben lemaradt az első helyről, mert az egy olyan államférfinak jutott, aki „rendkívüli vezetői teljesítménye” miatt kapta meg az elismerést, nevezetesen azért, mert az országát a káoszból visszavezette „a világhatalom asztalához”.

A neve: Vlagyimir Putyin.

Végjegyzetek

Bevezetés – Hogyan születnek a hősök?

1A 24-es táskát egy bizonyos Meghan Markle fogta a műsor második évadának nagy részében, de ő a 34. epizód után távozott. Autrey ugyanennek a sorozatnak a 67. epizódjába[n tűnt fel.

2Össztársadalmi hősök azok, akiket a történészek, a politikusok, a társadalom és a hagyományok kollektív ikonokká faragtak.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2025
Kiadóvezető: Szabó Tibor Benjamin
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Felelős kiadó: Szauer Tamás

Szerkesztette: Darida Benedek
Szaklektor: Majtényi György
Korrektúra: Takács Zsolt
Borító: Tabák Miklós

Elektronikus könyv: Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License

Oswald – SIL Open Font License