Rubin Eszter

Minek szenved,
aki nem bírja

~ részlet ~

KALLIGRAM
2021

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Rubin Eszter, 2021
ISBN

Szekvencia

Mintha álomból ébredt volna, de az asztalnál ült Árminnal. A bokájától indult az érzés, hatalmas, megállíthatatlan hullámban tartott felfelé a torkáig, hogy teljesen elnyelje. Ködben úszott minden. Ármin arcára próbált koncentrálni, hogy ne csússzon szét teljesen a valóság.

Minden este három menetet játszottak az amőbára emlékeztető játékkal, a nehezített pálya a Sequence tábla volt, amelyen a francia kártya lapjait ábrázoló mezőkre lehetett lépni, attól függően, milyen lapok voltak a kezükben.

Most erősen fókuszált a férje arcára, mely színes, élő, ismerős pont volt a fejét körülölelő, ide-oda csúszkáló, fehéren gomolygó felhőben. Óriási erőfeszítésébe került egyben tartani a látványt, érteni a hangot, amely kijön a középen levő szájból. És a saját hangja. Az volt a leginkább ijesztő.

– Honnan jön a hangom? – kérdezte, vagy inkább kiabálta. Érezte, hogy nem fog sikerülni, a következő szót végérvényesen elnyeli a csend, itt marad bezárva a cseppfolyóssá váló testében, melyet nem tud irányítani.

– Hallod, amit mondok? – ismételte kétségbeesetten.

– Persze – felelte Ármin. Nem látszott különösebben felindultnak. – Te lépsz, tedd le a kártyádat – mondta.

Hanga átlátott a szitán, felismerte a hamis hangot, érezte, hogy csak őt akarja megnyugtatni. De nem volt ideges. Viszont pokolian rosszul volt. Ezt ebben a pillanatban realizálta. Eddig csak a mindent elnyelő köd, a bokája felől érkező, felfelé tartó hullám, melyet hihetetlen akaraterővel próbált legyűrni, lent tartani, vigyázni, nehogy elérje a nyakát, amikor kezelhetetlenné válik, és törvényszerűen alábukik majd, elnyeli a semmiből jövő megfoghatatlan rémálom.

– Dehát én rosszul vagyok! – döbbent rá Hanga.

– Mit érzel? – kérdezte a férje.

– Nem tudom. Csak azt, hogy rosszul vagyok. Honnan jön a hangom? – kezdte megint. Úgy érezte, ordít, hallotta saját üvöltését, de a hang nem az övé volt, valaki más szólalt meg, más üvöltött, idegen riasztó zörejjel. Tudta, hogy ez az ismeretlen hang volt az utolsó, amit ebben a földi életében még ki tud préselni magából, ha szóra nyitja a száját, ha segítséget kér, többé senki nem fogja meghallani. Itt marad bezárva ebben a testben, hangtalan. Emberfeletti erőfeszítéssel szólalt meg újra. – Honnan jön a hangom?

– Honnan jönne? Milyen hülye kérdés ez? Ahonnan szokott – felelte Ármin.

– De olyan, mint máskor?

– Olyan.

Lehet, hogy a férfi nem is érzékeli a fülsértően ismeretlen hangszínt?

– Hívjam a mentőket? – kérdezte Ármin.

– Dehogyis, még csak az kéne. Van elég bajom nélkülük is.

Megpróbált a játékra koncentrálni, de nem látta a táblát, és a zsetonok koppanása iszonyatosan zavarta.

– Kérsz vizet?

– Az jó lesz, köszönöm.

A sárga pohár látványa azonban elviselhetetlenné vált, ahogy közeledett felé, érezte, ha egyetlen centivel is közelebb jön, a sárga üveg magába zárja, s ő örökös rabságban, fosszíliaként fogja végezni a borostyánpohár fogságában. – Ne! – ordított fel, és a szeme elé kapta a kezét. Látni sem bírta a fura színű poharat.

– Mérjük meg a vérnyomásodat – Ármin hozta a vérnyomásmérőt.

– 206 – olvasta le Hanga. Te jó ég, lehet, hogy agyvérzésem van. Ezért nem tudok beszélni, futott át az agyán. Rémisztő gondolat volt, hogy többé nem fog tudni értelmes mondatokká fűzött szavakat kiejteni az egyre jobban elzsibbadó száján.

– Mérd meg újra – javasolta a férfi.

A következő mérésnél kiakadt a műszer. – Most hívhatod a mentőket – mondta Hanga.

Ármin tárgyilagos hangon beszélt a diszpécserrel, a nő kitépte a kezéből a telefont.

– Segítsenek rajtam, nagyon rosszul vagyok!

– Asszonyom, nyugodjon meg – mondta a diszpécser. – Félóra múlva ott lesz a mentő.

– Nem vagyok ideges, nem szükséges megnyugtatni. Rosszul vagyok! Nem érti, hogy nagyon rosszul vagyok!? Van a mentőben orvos? – kérdezte. Még szerencse, hogy eszembe jutott – gondolta. Ebben az állapotban.

– Orvost nem tudok küldeni – felelte unott hangon a diszpécser.

– Miért nem?

– Mert nincs.

– De nekem orvosra van szükségem, kétszázhat a vérnyomásom!

– Nincs orvos. Nyugodjon meg. Viszonthallásra.

Hanga fel-alá rohangált a házban. Ha lefekszik, nem éli túl. Ezt száz százalékos bizonyossággal érezte. Legalábbis elveszíti az eszméletét. Nem engedhette ki a kezéből az irányítást, a vékony szálon függő erős koncentrációt. Egyetlen pillanatra sem hagyta abba a mozgást, nem lankadt, s közben erőnek erejével összpontosított egy biztos foltra. Ármin arcát nem vesztette szem elől a szétfolyó bútorok birodalmában, ahova került, a lassított hangfelvétel szobáiban, amely továbbra is őrületes nehézségek árán tört fel a torkából, mint egy elakadt és lelassult szalagos magnó a múltból.

A fű. A fű miatt van – gyúlt világosság az agyában. – Be vagyok tépve – nevetett fel. – Ezt nem hiszem el. A füvezésbe fogok belehalni… Még soha nem voltam betépve. Soha nem is füveztem.

Korábban soha nem füvezett. Múlt héten próbálta ki először. Amikor a két éve kezdődött szenvedés, a hasa jobb alsó részén egy ponton a hátába sugárzó fájdalom olyan erőssé vált, hogy nem bírta tovább, valamit ki kellett találni, ami elviselhetővé szelídíti a beleit marcangoló fenevadat.

– A hűtő melletti jobb felső szekrényben van – suttogta a telefonba fojtott hangon, amikor a kórházból felhívta Ármint. – Szabadulj meg tőle! De ne a kukába dobd, hanem ülj be a kocsiba, és vidd el valahova. Messzire! Minél előbb. Most. Ígérd meg, hogy most rögtön kocsiba ülsz és eltünteted a házból – suttogta egyre feldúltabban.

– Persze, meglesz. Nyugodj meg – csitította a férje.

Évtizedek óta nem volt kórházban. Eszébe jutott, hogy olyankor mindig jól aludt, valahogy megnyugtatta a tudat, hogy vigyáznak rá. Még ha nem is volt igaz. Éberen őrzi a betegeket az éjszakás nővér, az ügyeletes orvos, a portás, a biztonsági őr, mind az alvó páciensek álmát vigyázzák. Most azonban nem aludt jól a göröngyös, elhasznált, foltos matracon, a rémes párnán minduntalan felriadt az Üllői út éjszaka sem csituló, masszív zajára. Hajnalban döbbenten konstatálta, hogy a tízágyas kórteremhez tartozó lepukkant fürdőszoba valójában egy három irányból is zárhatatlan ajtóval rendelkező átjáró helyiség. Zaklatottan pisilt, majd a kórterem mosdójánál fogat mosott. Tusolásról szó sem lehetett. Amúgy sem volt nála semmi, csak egy fogkefe. Egy szakadt farmer, póló, flipflop. Ebben jött be a kórházba, így hozta a mentő, ebben ült le játszani Árminnal – a most végtelen távolinak tűnő – előző nap estéjén, mit sem sejtve arról, hogy pár perc múlva kizökken a világ, és egy másik életben ébred, amelyben alig tudja a gomolygó ködfelszín felett tartani a fejét, mely minduntalan el akarja nyelni.

A reggeli vizitnél a doktornő lekezelő bizalmaskodással szólította meg. Persze, előbb kellett egy kis lealázás. – Jó reggelt Hanga, hát maga hogy kerül ide? Mondtam már, hogy maga nem tartozik az illetékességi körünkbe.

– Doktornő, ide hozott a mentő. Este annyira felment a vérnyomásom, hogy kiakadt a vérnyomásmérő.

– Úgy hallottam, volt ott még egy kis marihuána is… – vigyorgott a doktornő

– Igen, olyan erős fájdalmaim voltak, hogy már nem tudtam mit kitalálni. Végső kétségbeesésemben próbáltam ki a füvet. Doktornő, segítsen rajtam, nem bírom tovább az állandó fájdalmat.

– Keressen fel egy gasztroenterológust – olvadt le a doktornő arcáról a felsőbbrendű mosoly, és kihátrált a szobából.

Később benyitott egy fiatal rezidens. Úgy látszik, mostanában egyenesen az óvodából mennek egyetemre – gondolta Hanga. Lelkes volt a lány, csillogó szemű, tele segíteni vágyással. Szívesen átnézte a vastag mappát, amelyet Ármin hozott be a kórházba, és amely Hanga összes leletét tartalmazta az elmúlt két évből. Végigfutott az oldalakon, újabb és újabb ötleteket vetett fel, de Hanga kénytelen volt mindannyiszor lehűteni, hogy ezeken már túl van.

Két éve, az első házassági évfordulójukra kapott utazáson kezdődött, Balin. Vagy mindig is így volt, pontosan e felé az összeomlás felé haladt, minden út idevezetett, az összes mérföldkő, amelyet utólag jelölt ki, amelyekbe most belekapaszkodott valamilyen jelentést tulajdonítva nekik, hogy megértse, mi történik vele. Minden út ide tartott, ebbe a pontba, hogy azt mondhassa rá, akkor kezdődött. De ha visszanéz, márpedig folyton csak visszanéz a figyelmeztető jeleket keresve, mindez összeáll egyetlen nagy kirakóssá, amelynek nem tudja a megoldókulcsát, hiába próbálja ezerféleképpen.

~ ~ ~

Közel huszonnégy órát utaztak álmaik szigetére. Első este hullafáradtan, de annál lelkesebben néztek szét a környéken. Hirtelen sötétedett, ahogy a nap lebukott a látóhatár szélén, azonnal koromsötét lett az ég. A szállásuktól kétszáz méterre vettek valamit egy gyorsétteremben, és hamar visszasétáltak. A földszintes épület szobáinak ajtaja mind az egzotikus növényekkel beültetett belső kertre nyílt, kis terasz állt minden szoba előtt, melyek közrefogták a medencét. Hanga nem sokat látott a sötétben, ahol alig pár lámpatest biztosította a hangulatvilágítást, de fürdőruhát húzott, és míg Ármin azonnal álomba merült, ő óvatosan beleereszkedett a sötét vízbe. Egyedül volt a medencében, úszott pár hosszt, aztán kiült a teraszukra, és nézte az eget. Egészen más volt, mint otthon. Idegen csillagok néztek le rá. Próbálta elhinni, hogy ő, Pető Hanga tényleg itt van, az indonéz szigetvilág legvarázslatosabb pontján. Hálával telt meg a szíve, ahogy a fénypettyes sötét égboltot fürkészte. A végtelen szabadság érzetébe azonban lassan belopakodott a mélyről ismerős, hasfájós honvágy. Mi van, ha valamiért nem fog hazajutni, és itt ragad örökre, beláthatatlan távolságra az otthonától.

Azon az emlékezetes reggelen Ubud felé vették az irányt. Beültek a kisbuszba, Inyoman, a sofőr, egyben guide gázt adott, és elindultak.

– Egy pillanatra álljunk meg – szólt előre Hanga, saját magát is meglepve ezzel. – Elnézést, valamit ott felejtettem – mondta bocsánatkérőn, miközben már el is húzta a kisbusz ajtaját, és leugrott a még mozgásban levő járműről.

Visszarohant a szobába, kinyitotta az ajtót, majd becsukta maga mögött, és egy percre leült az ágyra. Tűnődött, miért jött vissza. Még sosem csinált ilyet. De most valami homályos bizonytalanság, alattomosan bekúszó félelemérzet tört utat magának a gondolatai között, amely első este kezdődött az idegen csillagok alatt.

– Most már indulhatunk? – kérdezte Ármin, amikor Hanga újra behúzta maga mögött a kisbusz ajtaját.

– Persze – felelte Hanga.

– Biztos? – nyomatékosította a kérdést a férfi.

– Igen, édesem, egészen biztos. Elnézést – tette még hozzá.

Csodás, templomszerű házak végtelen sora mellett futott az út, kivétel nélkül mindegyik egy-egy fekete vagy vörös szentély, a balinéz hindu családok otthona. A nélkülözésben is békés és boldog sziget Indonézia muszlim tengerében, kedves, kíváncsi, de sosem tolakodó lakóival, akik virágokat válogatnak naphosszat, szín szerint apró kosárkákba rendezve, hagyományos szertartásaikhoz, amelyet, bárhol is legyenek éppen, a nap megszokott órájában végeznek.

Megálltak a rizsteraszoknál, lőttek pár fotót a lélegzetelállító látványról.

– Ide beülünk kávézni – mondta utána Ármin, és már be is lépett a rizsterasz kávézójába szabad asztal után kutatva.

– Nem jó hely – közölte Inyoman, a maga enyhén korlátozott angolságával. – Tudok sokkal jobbat.

– Ám legyen – felelte Ármin, és visszaszálltak a kisbuszba.

Hosszan kanyargott az út az őserdőben, míg végre leparkoltak egy fából készült kapu előtt. Kávézónak se híre, se hamva. Csodálkozó pillantásokat váltottak egymással, de nem kérdeztek semmit. Inyoman benyitott a kapun, amely keskeny ösvényre nyílt a fák között. Az erdő dús lombjai csak szűrve engedték át a délelőtti nap sugarait. Sűrű aljnövényzetben haladtak. Pár perc gyaloglás után kinyílt előttük a tér, és egy botanikus kert nádfedelű recepciójához érkeztek. Angolul kiválóan beszélő, mosolygós balinéz lány fogadta őket. Inyoman átadta őket a lánynak, és visszament a kocsihoz. Továbbhaladtak a fa lépegetővel kirakott erdei csapáson, mely egy idő után kiszélesedett, és mellette mindkét oldalon egzotikus, ültetett növények lélegezték ki a párát. A földbeszúrt táblácskákon kalligrafikus betűkkel szerepelt a növény neve: kakaó, cukornád, vanília, kurkuma, ginzeng. Hanga egészen elvarázsolódott az erdő mélyén tenyésző mesebeli kerttől.

Újabb kicsiny tisztásra érkeztek. Néhány ketrec állt a fák tövében, bennük egy-egy bánatos szemű fekete cibetmacska, csüggedten magába fordulva. Tekintetükből sütött a mohó őseik miatti szomorúság, akik a kávéültetvények megdézsmálásával bélyegezték meg utódaik sorsát. A cibetmacskák emésztőrendszerén áthaladt kávészemek, bizonyos speciális enzimek karmikus együttállása okán minden addiginál zamatosabb aromát eredményeztek. Ez okozta vesztüket, fogságra kárhoztatva a leszármazottaikat hetedíziglen. Hanga szörnyen megsajnálta a fásultan gubbasztó állatokat, akik önhibájukon kívül estek áldozatul a kávémonopóliumnak.

– Szegény cibetmacskák – mormolta maga elé.

– Ezek nem is macskák. Sokkal inkább látszanak menyétnek – ragadta meg a lényeget Ármin.

– Mindegy, hogy néznek ki. Lényeg, hogy egész életüket ebben a szűk ketrecben töltik. A testük csak biodíszlet, ami szerencsétlenségükre épp a különleges bélcsatornájuk köré épült.

– Azért annak a földművesnek sem lehet jó dolga, aki a macskaszarban kotorászik egész nap, kávészemek után kutatva – állapította meg Ármin.

– Hát igen. Mindkettejük miatt remélem, hogy hamarosan létrehozzák a mesterséges cibet bélcsatornát, laboratóriumban előállított mirigyekkel.

A banánfák közt beszűrődő fényben, amely megcsillantotta a jókora leveleken megülő páracseppeket, megképződött szeme előtt a művileg kreált cibet tápcsatorna, amely amnesztiát biztosít az eljövendő macska nemzedékeknek.

– Viszont az ürülékguberálók akkor elvesztik az állásukat – húzta vissza a földre Ármin.

Továbbhaladtak a kávéfeldolgozást bemutató tanösvényen a mosolygós lány vezetésével, aki megmutatta, hogyan tisztítják, majd őrlik meg a kopi luwakot, a világ legkülönlegesebb kávéját. Végül elérkeztek egy nádfedelű, nyitott falú házikóhoz, amely közvetlenül a meredély szélén állt, csodás kilátást nyújtva a völgyre. Leültek a fából ácsolt asztalhoz, és gyönyörködtek a látványban. Rajtuk kívül közel s távol nem volt senki.

– Nem gondoltam, hogy tényleg meg fogom kóstolni ezt a kávét – nevetgélt Hanga. – De egész jó. A kókuszcukor pedig mennyei. Tisztára karamell íze van, képtelen vagyok abbahagyni.

– Baromi jó ez a kávé – helyeselt Ármin, felhörpintve csészéjéből az utolsó cseppeket.

A lány közben apró poharakkal megrakott hosszú fatálcát tett a súlyos asztalra. A tálcán papír alátét mutatta a tízféle különleges kávé, és ugyanannyi tea nevét. Mangosteen, rózsagyökér, sáfrány, fahéj, ginzeng, citromfű tea, csokoládés, kókuszos, vaníliás kávé – élvezettel kóstolgatták az egzotikus ízeket.

– Imádom ezt a helyet – lelkendezett Hanga, miközben az elképesztő vegetációval borított völgyön legeltette a szemét. – És ezeket az ízeket!

Ármin közben kikérdezte a vendéglátót, akit Sudinak hívtak. Megtudta, hogy New Yorkban járt egyetemre, de nem fejezte be, inkább visszatért a szülőhazájába.

– Szóval ezért beszélsz ilyen jól angolul – hallotta Hanga már a bokrok között visszaúton a kocsi felé. Kicsit lemaradt, nem érezte jól magát, furcsa diszkomfort érzése támadt, miután elhagyták a kóstolónak helyet adó idilli házikót. Kellemetlen ízt érzett a torkában, köhögni kezdett. Elővette az asztmaspray-t, amire jóformán kamaszkora óta nem volt szüksége, de előrelátóan valamely különös ösztöntől vezérelve magával hozta a többi, évtizedek óta nem használt, de most vészhelyzetre felírt gyógyszerrel együtt. Továbbra sem múlt az ugató köhögés, sőt egyre erősebb lett, és felülírta az erdő meglepően magas zajszintjét, amely levelek zizegéséből, madarak rikoltozásából és távoli állatok hangjából állt össze egyetlen egzotikus susogó egésszé.

– Jól vagy? – szólt hátra Ármin.

– Persze – felelte Hanga két köhögés között. De ebben a pillanatban azt érezte, hogy ott helyben megfullad, sípolva próbált távozni a levegő a tüdejéből, őrülten viszketett a füle, bedagadt a torka, égett az arca és a mellkasa. Ráeszmélt, hogy ez nem sima asztmás roham, amilyen utoljára tizenöt éves korában tört rá iskolába menet, amikor éppen leszállt a buszról a Kolosy téren. Akkor a lángosos vonszolta be a bódéjába és tartotta életben, amíg kiérkeztek a mentők. Egy szem aszpirin volt a kiváltó ok, amit indulás előtt az anyja adott a kezébe, mert reggel nem érezte jól magát. Kis híján elpatkoltam a lángosos bódéban, jutott eszébe, majd ráébredt, hogy talán épp itt, éppen most közeledik a végzet, mégpedig rohamléptekkel. Remegő kézzel kotorászott a táskájában, erősen koncentrálva, hogy ne veszítse el az eszméletét, de a lába vészesen gyengült és irányíthatatlanul kezdett kimenni alóla. Itt fogok megfulladni a rohadt őserdő közepén, miafrancot keresek itt, nekemnemittkellmeghalnom. Látta magát Jeruzsálemben a Siratófal előtt állva, amikor Lenkét látogatta meg tavaly nyáron. Ezmeghogyjönide? Hirtelen furcsa látomása támadt – nekem az van megírva, hogy ott, a Kotelnél száll fel az égbe a lelkem – deezmilyenhülyeség. Valahol olvasta, hogy közvetlenül Jeruzsálem fölött található a menny egyik kapuja, denemmostmégkorai, mitkeresekitt basszameg. Különben is, ki mondta, hogy a mennybe jutok?

Közben megtalálta a szteroid tablettákat, fogalma sem volt, hogy kerültek oda, mi vitte rá reggel, hogy visszaforduljon, és a vészhelyzetre a bőröndbe pakolt, sosem használt gyógyszert magával hozza a kirándulásra. Bevett kettőt, aztán sebesen még hármat. Víz nélkül nyelte le, vészesen kiszáradt szájában összegyűjtve a maradék nyálat.

Ármin hajolt fölé, félrehajtva a bokrokat, ahova diszkréten beájult, majd a balinéz lány immár cseppet sem mosolygós, ám annál riadtabb arca úszott be a felhők előtt.

– Hívjunk mentőt? – kérdezte rémülten a férfi.

Hanga ezen felkacagott. Volna. Ha tudott volna kacagni, vagy egyáltalán bármit csinálni. Próbált levegőhöz jutni. – Itt? – suttogta keserűen. Megint bevillant a Siratófal, miértpontott, deénmégnemakarokmeghalni.

Ármin óvatosan felemelte, és elcipelte a nádfedelű recepciós kunyhóig. Borzasztó volt az érintése, Hanga úgy érezte, hiába sikerült eddig életben maradnia, ez lesz az utolsó lökés a vég felé. – Tegyél le – hörögte –, kérlek, ne érj hozzám. Fizikai valóját csak rettenetesen erős koncentrációval sikerült a halál mezsgyéjén belül tartani, nem átkerülni a végzetes ismeretlenbe. Ehhez pedig tökéletes nyugalomra és egyedüllétre volt szüksége.

Egy idő után a hörgés alábbhagyott, érezte, amint a gyógyszer jótékonyan szétfut a véráramban. – Mehetünk – szólt egy óra múlva a férfinak, aki ki akarta támogatni a kocsiig, de Hanga inkább egyedül vánszorgott végig az ösvényen. Az érintéstől még mindig rettegett.

Sudi megkönnyebbülten terelte be őket a kocsiba, fellélegzett, hogy a látogatók végül épségben hagyják el a botanikus kertet. Inyoman azonban sápadtan vezetett visszafelé, mardosta a bűntudat, hogy miatta történt, hiszen ő hozta ide őket. – Ugyan, dehogyis, egyáltalán nem tehetsz róla. Remek hely volt, örülünk, hogy láthattuk – próbálták megnyugtatni. – Szerencsétlen baleset volt, nem tudhattuk előre – mondta Hanga, ahogy visszanyerte a beszélőképességét, miközben beértek Ubudba. Szemük előtt indonéz bútorokat, lámpákat, színes, batikolt ruhákat, egzotikus szőnyegeket, különleges ékszereket árusító kézműves boltok egymás után sorakozó sokasága vonult el kilométereken keresztül.

– Itt most megállunk – közölte Hanga váratlanul.

– Rosszul vagy? – nézett rá ijedten Ármin.

– Nem. Meg akarom venni azt a lámpát, amit az előbb láttam. Forduljunk vissza.

– Nem lenne jobb orvoshoz menni? – kérdezte óvatosan Ármin.

– Dehogy megyek orvoshoz. Egyáltalán milyen orvoshoz menjek itt? És minek? Túléltem, nem? Vegyünk lámpát.

– Oké, ahogy akarod. Ármin nem akart ellenkezni.

A bivalyerős gyógyszerek hatása beütött, Hanga zombinak érezte magát, aki haló poraiból feltámadva, különös erőt kapott a szenvedésért cserébe. Ellentmondást nem tűrően szállt ki a kocsiból, robotként járta végig a kézműves boltokat, míg megtalálta azt a sok ezer kicsiny kagylóból összefűzött csodás darabot, amelyre csak futó pillantást vethetett az elsuhanó kocsi ablakából, mégis meg tudta szólítani az úton hazafelé, valamiféle jelként, hogy visszakapta az életét.

– Hogy akarod ezt hazavinni? – kérdezte Ármin.

– Simán össze lehet csukni – mutatta Hanga, és így is lett, a nagy, kerek, lapos tárgyat a hóna alatt vitte át a vámon a tranzitba, majd az átszállásnál, és repült vele közel huszonnégy órát, hogy otthon felfüggessze a nappaliban, amely esténként különös mintázatot rajzolt a falra, emlékeztetve Hangát, hogy túlélte az anafilaxiás sokkot az őserdőben, s végül épségben hazatért.

– Jó lenne, ha mindig lenne nálad valami alkalmatosság, amit ilyen esetekben használni lehet – vetette fel egy nap reggeli közben Ármin.

– Milyen esetekben? – nézett fel a teájából Hanga.

– Mint ami Balin történt. Ha valamire allergiás lennél.

– De hát ilyen nem fog még egyszer megtörténni! – felelte Hanga. – Soha nem történt korábban sem.

– Azért csak írass fel valamit a háziorvossal.

– Légy szíves, hagyjál az ilyen hülyeségekkel. Nem érdekel a téma – zárta le a beszélgetést Hanga.

Pár hét múlva azonban a háziorvosi rendelőben találta magát, amint EpiPen injekciót ír fel neki a doktornő.

Engedelmesen kiváltotta, majd otthon elsüllyesztette a hűtőben.

– Jobb lenne, ha magadnál hordanád, mégis ad egy biztonságot – figyelmeztette Ármin.

– Jobb lenne, ha nem szólnál bele – közölte Hanga. – Pont azt nem szeretném, hogy folyton ezen járjon az eszem, de te egy pillanatra sem hagyod, hogy elfelejtsem. Ha örökké arra kellene figyelnem, hogy nálam legyen az injekció, teljesen elveszíteném a biztonságérzetemet. Akkor egy olyan életképtelen nő lennék, aki e nélkül nem is marad életben. Nincs semmi bajom, normálisan akarok élni.

– Milyen kicsavart gondolkodás ez – döbbent meg Ármin. – Éppen az injekció ad biztonságot, hogy nem történhet semmi bajod. Térj már észhez.

– Jó, majd észhez térek, ha lesz kedvem.

Komolyan szeretett volna észhez térni, de valami ijesztő változásnak volt tehetetlen részese, amely egyre jobban kihúzta lába alól a talajt. Napról napra jobban félt, rémálmai voltak, kísértette az anafilaxiás sokk. Eddig teljes tagadásban volt, erőnek erejével hárította az emléket, de most újra és újra felidézte a tüneteket, ahogy váratlan gyorsasággal hatalmukba kerítették, nem volt ura önmagának, elvesztette a kontrollt a világnak egy olyan távoli táján, ahol alig remélhetett segítséget. Rettegett, hogy ez megismétlődhet. Magához vette az EpiPent, és többé ki sem mozdult nélküle. Mindig volt nála sebtapasz, kézfertőtlenítő gél, kis flakon sebfertőtlenítő spray, az asztma gyógyszerek, és egy sebészmaszk, mert megőrjítette, hogy az emberek simán az arcába köhögnek, sorban állásnál képtelenek húsz centiméternél nagyobb távolságot tartani, mintha így előbb érnének célhoz, és lazán a nyakába tüsszentenek anélkül, hogy eszükbe jutna zsebkendőt elővenni.

Kezdett újra beúszni gondolatai közé az elfeledettnek hitt szorongás, a régről ismerős önmarcangolással karöltve, mely súlyos homályként ereszkedett rá, hogy elfedje a tisztánlátás lehetőségét.

~ ~ ~

– Miben segíthetek? – kérdezte a pszichológus, miután beengedte a frissen lakkozott parkettájú Bem rakparti lakásba, bemutatkoztak, és leültek az egymással szemben álló két nagy sárga fotelbe.

– Nem tudom – felelte Hanga.

– Miért jött hozzám? – próbálta máshogy dr. Lendvai.

– A férjem nyaggatott.

– Tehát nem saját elhatározásból van itt?

– Ja, de.

– Akkor meséljen magáról. Mi a probléma, ami miatt a férje tanácsára, saját elhatározásából eljött hozzám?

– Nincs semmi problémám.

– Mindenkinek van valami problémája. Néha egészen apró problémákkal is foglalkozhatunk.

– Nekem nincs.

– Úgy gondolja, hogy tökéletes az élete?

– Igen – gondolkodott el Hanga. – Jó, hogy mondja. Az életem abszolút tökéletes. Mondhatni irigylésre méltó. Ha nem ilyen lenne, pont ilyen életet kívánnék magamnak.

– Hát, ez tényleg remek. Meséljen egy kicsit, hogyan él.

– A férjem életem nagy szerelme. Tavaly házasodtunk össze. Az első házassági évfordulónkon Balira mentünk nyaralni. Tulajdonképpen ez volt a nászutunk. Nemrég jöttünk haza.

– Mióta vannak együtt?

– Csoporttársak voltunk az egyetemen, van egy közös cégünk, csomagolástervezéssel foglalkozunk. Jól tudunk együtt dolgozni, sikeresek vagyunk a munkában, és ki merem jelenteni, hogy boldogok vagyunk.

– Csodásan hangzik. Ha egy éve házasok, gondolom, gyerek még nincs. Vagy csak nem említette…

– Nekem van egy lányom. Közös gyerekünk még nincs. De rajta vagyunk.

– Értem. Mostanában érte valami trauma? Nehézség, konfliktus, közeli hozzátartozó elvesztése?

– Nem, semmi. Mondtam, hogy minden rendben.

– Korábban, esetleg gyerekkorában érte valamilyen trauma?

– Azt hiszem, átlagosan szar gyerekkorom volt. Semmi különös. Bár tény, hogy rengeteget szorongtam. Ezen mostanában elég sokat gondolkodom. Hogy mi volt az, ami miatt ennyire rosszul kellett éreznem magam. De nem tudok rájönni.

– Milyen volt a gyerekkora?

– Ahogy visszaemlékszem, állandóan szenvedtem valami miatt. Nem volt jellemző rám a felhőtlen vidámság, pedig ha jobban belegondolok, semmi okom nem volt az ilyen fokú boldogtalanságra. Az anyám szeretett, a nagyszüleim imádtak. Én viszont mindig is földönkívülinek éreztem magam közöttük. Mintha az apám lánya lennék, aki nem passzol az anyám családjába. Az apámat viszont nem érdekeltem. Kiskoromban még valamennyire igen, aztán szép lassan leszokott rólam. Elhagyta az országot, egyszer voltam nála külföldön gyerekkoromban, de már évtizedek óta nem is hallottam róla.

– A szülei elváltak?

– Két hónapig voltak házasok. Amint anyám terhes lett, apám lelépett. Nem akart gyereket. Ehhez képest szép tőle, hogy egy ideig egyáltalán látogatott. Az apám nem szerette a gyerekeket, és az anyám későbbi pasija sem. Így ufó voltam mindenhol, csak ezt tizennégy éves koromig nem vettem észre az iskolám szeretetteli akolmelegében. Amint ki kellett onnan lépnem a világba, rám zúdult az egész, addig csak kis furcsaságoknak tűnő totális kívülállásom. Utána már lélegezni sem bírtam, mintha tényleg földönkívüli lennék, aki nem tudja hasznosítani az oxigént.

– Ezt hogy érti?

– Azon a nyáron, amikor befejeztem a nyolcadik osztályt, asztmás lettem. Az egész kamaszkoromat fuldoklással töltöttem.

– Nem lehetett könnyű.

– Nem volt az. De túléltem. Felépítettem az életemet. És végül minden jól alakult.

– Akkor miben tudok segíteni?

– Mostanában megint rám tör a szorongás. Nem értem, mi bajom van. Hiszen, ahogy az előbb mondtam, nincs semmi bajom.

– Mikor kezdődött a szorongás?

– A nászutunkon allergiás sokkot kaptam egy kávé- és teakóstolón. Borzasztó volt, azt hittem, ott halok meg. De végül túléltem, nem volt szükség orvosi beavatkozásra. Úgyhogy jó vége lett. Miután hazajöttünk, pár hét múlva azt kezdtem érezni, mintha kizökkent volna a világ. Elvesztettem a biztonságérzetemet. Valahogy megingott a bizalmam magamban, félek mindentől. Félek, hogy elveszítem a kontrollt, és újra megtörténhet.

– Tehát szeretné mindig kontrollálni az eseményeket.

– Ki ne szeretné?

– Van, aki szereti átélni a dolgokat, kíváncsian várja, és hagyja, hogy megtörténjenek. Ez nem opció?

– Igen, a férjem ilyen. De én nem. Én biztonságra vágyom. Az a baj, hogy már nemcsak az allergiás reakcióktól félek, hanem szinte mindentől. Nem értem, mi történik velem. Mi táplálja az állandó szorongást, amit már jó ideje teljesen leküzdöttem, és abban a hitben ringattam magam, hogy rég búcsút intettem neki. Teljesen indokolatlan. Mindenem megvan. Kívánni sem tudnék semmit, ami hiányzik.

– Meséljen a gyerekkoráról! – folytatta dr. Lendvai.

Jó és rossz hasfájás

A nagyszülőknél, a Lenin körúti lakásban. Fura hasfájós érzés, amikor nincs ott az anyja, nem érzi magát teljesen biztonságban. Tudja, hogy senki nem tud úgy figyelni rá, senki nem érti meg úgy, mint ő. Mindenki mással rosszul érzi magát, betölti a gyomrát a kellemetlen űr, amitől hányingere támad, és szédülni kezd. Hasára szorítja mindkét kezét, de nem múlik. Áll a zegzugos körúti lakás cselédszobájában az ablaknál, lefelé néz a négyzet alakú belső udvar sárga keramitkockáira. Ez a rosszfajta hasfájás. Átéli minden rémisztő pillanatát, az összes keserű cseppjét annak az egyre hatalmasabb érzésnek, hogy a gyomrában képződő űr egyre csak nő, percről percre hatalmasabb, el fogja nyelni őt, és nincs menekvés. Persze még nem tudja, hogy van gyomra. Négy éves. Csak azt tudja, ha nincs vele az anyja, fáj a hasa és fél.

És van egy másfajta hasfájás, azt is így hívja, pedig nem is fáj, de ugyanott érzi, legbelül, az nem rossz, de nem is teljesen jó, furcsa vágy, nem tudja, mi után, ígéret, sejtelem. Valami után, amit még nem ismer, de érzi, hogy meg fogja ismerni, boldogságot fog hozni, és fájdalmat egyszerre, és még nem tudja a nevét. Ez ritkán van, sokkal ritkábban.

Ezek a legkorábbi emlékei, és ahogy várja, hogy megnőjön és felérje végre a kilincset, magasra felnyújtózva egyedül ki tudja nyitni az ajtót. Most már nagy vagyok, jelentette ki elégedett büszkeséggel, amikor először sikerült.

A szálló liszt a konyhában, mint a sűrű hóesés. Azok a legszebb napok, amikor a fehérre mázolt konyhaasztalról leveszik az alma- és körtemintás viaszosvászon terítőt, és a nagyanyja az asztallap alól kihúzza a beépített gyúródeszkát. A héjában főtt krumplikat kiskéssel hámozta meg, most gőzölögve várják, hogy tésztává lényegüljenek. Ezt nem érti. Akárhányszor megfigyeli, akkor sem érti, hogyan lesz a krumpliból szilvás gombóc. A gombócnak vastag fojtós tésztája van, a krumpli az sült krumpli vagy krumplipüré. Mindent szeret, ami krumpliból készül, kivéve a gombócot. Azt nézni szereti, feltérdelve a hokedlire, és segíteni Nagyinak, aki összetöri a krumplit, a közepébe beleüti a tojásokat, és lassan gyúrni kezdi. Hozzáadja a lisztet, Hanga átnéz a könnyedén szitáló hófehér szemek között. – Hull a hó! – ujjong. Kap egy kis adagot a tésztából, azt ő gyúrja. Van saját kis nyújtófája, pirosra festett fogantyúval. Nagyon büszke rá.

Gulyáslevest esznek ebédre, Hanga jóízűen kanalazza. Két nagy karéj friss kenyeret elharapdál hozzá. A kettévágott szilvás gombócot hosszan, figyelmesen vizsgálja. Hova tűnt belőle a krumpli? Nagyon furcsa.

Akik szeretik egymást, egy idő után hasonlítani fognak egymásra – mondogatták a nagyszülei –, és ez náluk így is volt. Pedig Nagyapa magas volt, hórihorgas és kopasz, sasorrán drótkeretes szemüveggel, míg Nagyi alacsony és enyhén hízásnak indult, de ferde vágású szemeiben még mindig ott bujkált a soha ki nem alvó tűz. Pistukám – így hívta a férjét. Pistukám pedig Gyöngyömnek nevezte Nagyit, akit bár Annának hívtak, de a zsidó neve Perl volt. Pistukámat a hajnal, évszaktól függetlenül minden nap a Lukács uszoda nyitott medencéjében találta, ahogy odafelé mellúszásban, vissza háton, fáradhatatlanul rója a hosszakat. Az utóbbi húsz évben egyetlen napot sem hagyott ki, hazafelé pedig bevásárolt, hogy friss kiflit tegyen Gyöngyöm reggelizőasztalára. Nagyi esténként csinált külön programot, amikor felvette a kedvenc kosztümjét, a csuklójára pár csepp 4711-es kölnit cseppentett, és két megállót villamosozott a Zeneakadémiáig, hogy legjobb barátnőjével meghallgassa a hangversenybérlet következő darabját. Amikor hazaért, Nagyapa rendszerint már aludt, és a sporttáskája összekészítve várta, hogy másnap pontban fél 6-kor a vállára vegye, kilépjenek a lakásból, és nyitásra odaérjenek a Lukácsba. Nagyi sosem ébredt fel a készülődésre, de frissen fésülködve, csinosan felöltözve várta a férjét, hogy uszoda után együtt reggelizzenek. Amikor egymásra néztek, még ennyi év után is mindannyiszor felderült az arcuk, és különös, mindenki számára nyilvánvaló ragyogás töltötte be a kétszemélyes burkot, amely körülvette őket. Jó kedélyű, nyitott, mindenkivel barátságos, mosolygós házaspár voltak, sütött róluk a szeretetben megélt évtizedek összetartozása.

De az állandó jókedvvel igazából Hanga agyára mentek. Mindenkivel társalogtak úton-útfélen, kiránduláson, étteremben, nyaraláson. Hanga viszont magának való, szorongó gyerek volt, nem szeretett idegeneket beengedni az intim szférájába, fogalma sem volt, hogyan lehetne velük beszélgetni, és nem is értette, miért kellene.

Szombaton kirándulni viszik a nagyszülei. Villamossal mennek a Moszkva térig, ott találkoznak a többiekkel. Nagyapa túrabakancsot vett fel, hosszú, vastag túrazoknit, ódivatú térdnadrágot, viharkabátot, svájcisapkát. A nyakában bőrtokban lóg a fényképezőgép, mellette a fénymérő, szemüvegén felhajtható napszemüveglencsék. Nagyi szoknyában van, de az ő lábán is kötött zokni, pionyírka nevű túrabakancs, ugyanolyan, mint Nagyapáé, csak kisebb. Feltűnően kilógnak a 6-os villamos utazóközönségéből. Ők nem veszik észre, csak Hanga. Ezért vág durcás képet. Próbál elvegyülni az utasok közt, meredten néz ki az ablakon, hogy ne kelljen látnia, hogy bámulják őket. A nagyszülei fesztelenül beszélgetnek.

– Mi a baj, Hangalanga? – kérdezi Nagyapa mosolyogva.

– Semmi – feleli összeszorított szájjal.

– Hagyd, Pistukám, tudod, hogy mindig ilyen – simítja meg a férje karját a Nagyi.

A Moszkva téren már jobb a helyzet, gyülekeznek a hasonlóan régi vágású kirándulók. Nagyapáéknak rengeteg barátjuk van. Mind olyan hangos és jókedvű, mint ők.

– Hogy megy az óvoda? Mikor mész iskolába? Ki a legjobb barátod? Mi leszel, ha nagy leszel? Van már vőlegényed? – hülyeségeket kérdeznek tőle, egyszavas válaszokat ad, forgatja a szemét. Hamar lemondanak róla. Vágyakozva nézi a buszon a többgyerekes fiatal családokat.

Az erdőben lemarad, tobozokat és különböző terméseket gyűjt a hátizsákjába. Beljebb megy az ösvényről, leguggol. Végtelen hosszan bámulja a piros alapon fekete mintás bodobácsokat, lenyűgözi, hogy emberarc van a hátukon cipelt kemény páncélra festve. Vajon ki festette oda ezeket a maszkokat? És hogyan csinálta? Ha egyesével összefogdossa az összeset, az nagyon sokáig tart. Vagy talán van otthon egy bodobácsfarmja, onnan engedi útjára őket minden tavasszal. Jó lehet bogárfestőnek lenni – ábrándozik.

Figyelmesen szemléli, ahogy kettesével összeragadnak a suszterbogarak, és nem tudják eldönteni, melyik irányba induljanak. Minden párból kiválaszt egyet, akinek drukkol. Nagyapa hangja riasztja fel az éber álomból – Hanga! Hangalanga! Merre jársz?

Átmenet nélkül nyilall belé a jól ismert, rosszfajta hasfájás. – El voltam veszve – döbben rá.

– Itt vagyok! – szélsebesen szalad a nagyapja karjába.

– Gyere, Hangaszálam – öleli meg Nagyapa. – A Nagyi már aggódott érted, de nem áruljuk el neki, hogy elkószáltál. Ez a mi titkunk. Kezet rá.

Vasárnap délben felszállnak a Lenin körúti ház előtt a hatos villamosra, egy megállót mennek a Visegrádi utcáig. Ráérősen sétálnak a Csanády utca sarkán álló ház felé. Hanga a nagyszülők között baktat. – Már nagy vagyok! – nem engedi megfogni a kezét. Észrevétlenül próbál lemaradni.

Az egyetlen megmaradt rokon, Nagyi unokatestvére. Böske néni a felnőtt lányaival él, Lili sosem ment férjhez, Mari visszaköltözött az anyjához, miután elvált. Egyiküknek sincs gyereke. Most hármasban tüsténkednek a konyhában, egymás után hordják be a dúsan megrakott, nehéz porcelántálakat. Mari kipirult homlokát az alkarjával törli meg, Lili a konyharuhával legyezi magát. Szokás szerint összekaptak főzés közben. A vérre menő, eldönthetetlen kérdés: gyömbérből vagy szerecsendióból kell több a maceszgombócba? Lili gyömbérpárti, Mari a szerecsendió mellett kardoskodik. Titokban kóstolgatják a nyers masszát, egymás háta mögött újra és újra ízesítik. Ha rajtakapják egymást, felcsattanó veszekedés hangja száll a konyhában. Böske néni, szívére tett vizes borogatással, pihegve rogy le a fotelba – Lányok, hagyjátok abba, meglátjátok, ez fog a sírba tenni.

A nippekkel zsúfolt vitrinek keretezte szobában ebédelnek. Hanga feszengve ül a súlyos damaszt abrosszal terített, faragott lábú asztal mellett. Gondosan kikerüli a tányéron a túlfűszerezett gombócot, csak az aranyszínű levest szürcsöli.

– Hogy ízlik a gombóc? – kérdezi provokatívan Lili.

– Isteni finom – feleli rögtön Nagyi. – Lilikém, szednél nekem még egyet? Vagy inkább kettőt – mondja jókedvűen.

– Dehát el van rontva – csattan fel Mari. – Elviselhetetlen ez a mindent elnyomó gyömbér íz.

– Nekem ízlik – mondja Nagyi.

– Annának ízlik – ismétli el Lili.

– Ó, hát neki minden ízlik – feleli epésen Mari.

Nagyapa somolyog, és a leveses tányérja fölött rámosolyog Hangára, akit minden alkalommal kínosan érint a jól bejáratott gombóc játszma.

– Lányok – szólal meg Böske néni, és a szívére teszi a kezét.

Ebéd után a felnőttek kávéznak, Hanga unatkozik. Lassan, egymás után majszolja a közeli Mézes Kuckóból származó, félig csokoládéba mártott, lekvárral összetapasztott, ragacsos diós puszedliket. Ez az egyetlen jó az egész vasárnapban.

Hazafelé az utcákat az örök állandóság ígéretét hordozó gyömbér és szerecsendió illata lengi be. A vasárnapi Újlipótvárosnak maceszgombóc szaga van.

Aztán ott voltak a málnamagok. A málnamagok hétfőnként a Blaha Lujza téren. Hanga a Deák téri Általános Iskolába járt külön tornára hétfő délutánonként. Óvodásként ez nagyon menő dolognak számított. Tudta, hogy a következő szeptembertől már oda fog járni, és szinte iskolás nagylánynak érezte magát ezeken a napokon. A tornát is szerette, és ami végül ezeket a csodás napokat megkoronázta, az a málnaturmix volt… … …

Köszönet Annának a mentorálásért, Fanninak az együtt gondolkodásért, Nátánnak pedig azért, hogy életben tartott, és címet adott a regényemnek.

Tartalom

Szekvencia

Jó és rossz hasfájás

Angyalok szigete

Varázshegy

RR

Lencsilány

Látlelet

Pygmalion

Dunci néni macskája

Álomkontroll

Hangár

Házavató

Miért most

Szirén

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2021.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda
A borítót Hrapka Tibor tervezte
A borító Szinvai Dániel rajza alapján készült
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 468 143 4

kalligram.libricsoport.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence