Boróka világa

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36(30)499-34-77

E-mail cím: info@alkosoft.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint Kiadás dátuma 2021.

ISBN: 978-615-6361-68-4

Boróka világa

írta: Fecske László

1. Boróka háza

Túl a Sövényvároson, túl a Gombaerdőn, de még a Kígyóvölgyön is keresztülvágva volt egy aprócska falu az erdő szélén, a magas Hullámhegy lábainál. Ezt a falut Akácvölgynek hívták.

Azért kapta ezt a nevet, mert a települést hatalmas akácerdő vette körül, másrészt pedig egy völgyben húzódott. A Hullámhegy legtetején, amely sötét volt és elhagyatott, egyetlen ember élt, mégpedig Boróka, a boszorkány.

Lent a faluban mindössze száz ember lakott. Ők még sohasem találkoztak Borókával.

Csupán régi legendának vélték a boszorkány létét. Néhányan azonban szentül meg voltak győződve arról, hogy Boróka igenis létezik.

− Én egyszer már hallottam a nevetését, amikor gombát szedtem a hegy tövében –

állította Csizma Mihály, a falu cipésze.

− Én pedig láttam az árnyékát, amikor horgásztam a Kurta-tóban. Ott repült el fölöttem a seprűjén – bizonygatta Forgács Elemér, a falu asztalosmestere.

− Én pedig éreztem az illatát – mondta Tüske Aladár, a falu kertésze.

Azt, hogy milyen is lehet egy boszorkány illata, azt bizony senki sem tudta. Az emberek csak találgattak, locsogtak, fecsegtek össze-vissza. A régi falusiak sokat meséltek arról, hogy a boszorkányok ritkán fürdenek, éppen ezért nekik nem is illatuk, hanem inkább szaguk van.

A faluban mindenkinek volt valamilyen szakmája. Minden ember értett valamihez. Élt ott kéményseprő, ács, kőműves, szakács, fodrász, de még hordókészítő is. A házak kicsik voltak, ámde roppant otthonosak. Az emberek a munkájuk mellett sokan földműveléssel és állattartással foglalkoztak. A faluban volt egy iskola, és egy öreg templom is, amelyet még a múlt században építtettek a település egykori lakói. A templomtornyot egy magányos denevér lakta, aki gyakran repült fel a hegyre éjszakánként, s minden titkot tudott a hegyről, mi tudható. Az emberek el is nevezték a falu egyetlen denevérét. − RUDOLF! − így kiabáltak neki a falu főteréről nem egyszer, de Rudolf ki se dugta az orrát a biztonságot és kényelmet nyújtó, sötét templomtoronyból, csak amikor már besötétedett. Emiatt a denevért az emberek annyiszor láthatták, akárcsak a legendának vélt boszorkát.

A gyerekek néhanapján fel-felszöktek a hegyre, mit sem törődve azzal, hogy él-e ott boszorkány, avagy sem. De a Hullámhegy legtetején, még senki sem járt, kivéve persze a négy fiatornyos templom tetőszerkezetében lakó, nappal lustálkodó, éjjel pedig igen aktív életet élő Rudolfot. A hegyre egy görbe út vezetett fel, egészen a csúcsig. Az út két oldalán tüskés bokrok, és nagy koronájú, magas fák meredeztek.

Egy nyári reggelen Palkó, a falu legkíváncsibb gyermeke elhatározta, hogy ő bizony felmegy a hegy legtetejére. Bátorságát bizonyítandó, hogy egyes-egyedül vágott neki az útnak. Palkó sovány legényke volt, s bár ránézésre bajkeverő fiúcskának tűnt, mégsem volt az.

Sőt, kifejezetten jóravaló gyerkőc volt. Tisztelet-, és kötelességtudó, de amellett roppant kíváncsi természetű. A szülei nagyon büszkék voltak rá, hiszen a tanulás után mindig készséggel segédkezett a ház körüli munkákban. Hétvégenként felsöpörte az udvart, kecskét

fejt, őrizte a tehenet, s még hosszasan lehetne sorolni azokat a munkálatokat, amelyeket becsületesen elvégzett. De nemcsak ő; a falu legtöbb ifja hasonló nevelésben részesült. Ezért is volt állandóan maszatos a gyerekek képe, és a szakadt ruházatuk is arra utalt, hogy itt dolgos gyermekek élnek.

Palkó bátran szedte a lábát az egyre meredekebb hegyoldalon. Szétálló hajfürtjei állandóan beleakadtak a hegyen össze-vissza kinőtt szederbokrok ágaiba. De Palkó mit sem törődve ezzel csak ment, araszolt fölfelé. Jobban hajtotta őt a kíváncsiság, mintsem hogy visszafogta volna őt a félelem.

Az eleinte virágos hegyoldal hamar komor labirintussá vált. Palkó egyre feljebb és feljebb ért, s hiába volt nappal, a sűrű, magas fák miatt olyan érzése volt, mintha leszállt volna az éj. Hirtelen nyávogásra lett figyelmes, majd egy fenyőfa sűrű ágai közt megbúvó huhogó bagoly ijesztette meg. Ennek ellenére a fiú továbbment.

Vastag, ágas-bogas bokrok állták az útját, amely alatt épphogy át tudott furakodni.

Felállt, lesöpörte a ruhájáról a tüskéket, s nyomban hátrahőkölt, amint megpillantott egy előtte magasodó, öreg faházikót. A házikó tetején egy ferde kémény düledezett, amelynek tetőcserepei olyan viharvertek voltak, mintha egy tornádó söpört volna végig rajtuk. A teraszt

- amelyen végigtekintve megállapíthatjuk, hogy egykor szebb korokat is megélt, most -

farontó bogarak tucatjai igyekeztek minél hamarabb szétrágni. Szépen kiesztergált korlátjai tele voltak szúrágta lyukakkal.

Palkó ide-oda vetette a tekintetét, de nem látott senkit, ezért hát közelebb lépett.

Bekukucskált a koszos ablakok egyikén, s próbálta szemügyre venni a ház belsejét, de odabent olyan sötét volt, hogy szinte semmit sem látott.

− Bemegyek. Be én – határozta el magát bátran, s azzal lenyomta a bejárati ajtó görbe rézkilincsét, és belépett az ismeretlen házba.

Megkönnyebbülve tapasztalta, hogy odabent nincs senki. A ház egyetlen nagy helyiségből állt.

− Mi ez a bűz? – fintorgott Palkó, s befogott orral nézett körül.

A kunyhó egyik sarkában nagy, kopott, fekete üst rotyogott egy kialvás előtt álló, de azért még szépen lobogó tűz fölött. Mindenütt pókhálók lógtak, s a padló tele volt megsárgult papírfecnikkel, és koszos ruhadarabokkal. Egy nagy hintaszék himbálózott nem messze az üsttől, mintha pár perccel ezelőtt még ült volna benne valaki. Fölötte egy díszes kakukkos óra próbálta mutatni az időt, ferde mutatóival. Kis ajtaja félig nyitva állt, a kakukk valószínűleg bent ragadt, vagy talán csak duzzogott, és nem volt hajlandó ebbe a rumlis helyiségbe belekakukkolni. Az egyik falon egy plafonig érő könyvespolc rogyadozott a rápakolt több tucatnyi könyvtől. Némelyik polc már rég le volt szakadva, csupán az alatta lévő könyvek tartották vissza a fájdalmas zuhanástól. Palkó odament, kivett egy keményfedelű kötetet, s belelapozott.

− Micsoda ősrégi könyvek. Ez valami naplóféle lehet – elmélkedett, s közben elolvasta az egyik oldalon található feljegyzést. – Ma végre sikerült fellelnem a sáros ribizlit. Egészen Göröngyföldig kellett érte repülnöm. Soha nem láttam még ilyen élénk színű gyógynövényt.

Palkó elgondolkodott. Mi lehet az a sáros ribizli? És hol van az a Göröngyföld? Tekintete a többi könyv gerincére tévedt. Olvasni kezdte a címeket.

− Pukkancsok, avagy különleges gombafajták. A repülés tudománya. Hogyan főzzünk a tüzes fűből levest? Varázsporok kövekből. Kerüld ki a villámokat! Miféle könyvek ezek? –

ámuldozott a fiú.

− Ezek varázskönyvek – szólalt meg valaki a háta mögött.

Palkó ijedtében kiejtette a kezéből a naplót, amely a korhadásnak indult fapadlóra esett, felverve maga körül a vastagon terített port. Lassú mozdulattal fordult meg. A szája is tátva maradt, amikor megpillantotta a ház lakóját, az öreg boszorkát. Hosszú, zöldesbarna szoknyája majdnem súrolta a padlót. Az egész öregasszony alig volt magasabb a fiúnál.

Csupán a karimás, csúcsos, sötétlilás fejfedője miatt tűnt nagyobbnak. Barna kötött pulóverén itt-ott lyukak tátongtak. Arcra pedig kiköpött boszorkánynak tűnt a ruházata nélkül is. Nagy, kampós orra, és mélyen ülő szemei voltak, s ráncok sokasága szabdalta bőre minden szegletét.

Mintha játékból összegyűrték volna az arcát, és úgy maradt volna.

− Hékás! A naplóm! – csattant fel a banya. – Nem tudod, hogy nem illik beleolvasni más élettörténetébe? Ez magánügy.

− Bocsánat! Nem tudtam. Én csak… én csak…

− Na, ne dadogj itt nekem, nem vagy te dugattyú! Ha már itt vagy, ülj le egy kicsit!

Tudod, ide nagyon ritkán jön vendég. Olyan ritkán, hogy sosem.

Palkó épp bele akart ülni a hintaszékbe, amikor a boszorkány ismét leteremtette őt.

− Oda ne! Az az én helyem. Erre a sámlira ülj! – mondta a fiúnak, s kihúzott az egyik szekrény mögül egy ócska ülőkét, ő maga pedig belezuhant a jó öreg hintaszékébe. – Na, mesélj! Hogy kerültél ide, fiacskám?

− Én… én lent lakom a faluban. Eddig még senki sem mert ide feljönni.

− Á, értem, és úgy gondoltad, hogy te leszel az első, aki ezt meg meri tenni. Szóval, te ilyen bátor legény vagy?

Palkó nem szólt egy szót sem. Megszeppenten ült a sámlin. A banya határozott megjelenése, és titokzatosnak tűnő magatartása megrémisztette őt. A fiú azon gondolkodott, hogy mennyire buta ötlet volt idejönni. Egy pillanat alatt megszűnt bátornak és kíváncsinak lenni. Mennyivel bölcsebb döntés lett volna Akácvölgyben maradni, s káposztalepkéket kergetni az udvaron, vagy a többi gyerekkel együtt kergetőzni a falu főterén. De nem! Ezúttal Palkó bátor akart lenni, és ezért tett is. Egyedül mászta meg a hegyet, s most itt ül a hegytetőn élő boszorkány házában.

− Na, ne nézz rám ilyen ijedten! Nem vagyok én annyira csúnya… vagy mégis?

A boszorka félrefordította a fejét, és a falon függő tükörbe nézett, amely ritka domború mivolta miatt erősen torzított a beletekintő arcán.

− Te jó ég! Tényleg csúnya vagyok. Vagy csak a tükör torzít?

Palkó zavarában kuncogott egyet, majd megszólalt.

− Nem tetszik csúnya lenni. Az, hogy valaki idős és ráncos a homloka, még nem jelenti azt, hogy csúnya is az illető – úgy gondolta, ha bókolni próbál a boszorkának, javíthat a helyzetén, és talán nem fog történni vele semmi rossz, bár afelől fogalma sem volt, hogy mi történhet vele ebben a helyzetben.

A boszorka ügyet sem vetve a fiú megjegyzésére, tovább nézegette magát a tükörben, ide-oda forgatva a fejét, s közben folytatta gondolatai megosztását.

− Tudod, hogy az emberek miért nem szeretnek a tükörbe nézni?

Palkó a fejét rázta, jelezve, hogy nem tudja.

− Azért, mert félnek belenézni a tükörbe. Ugyanis ott a saját arcukat látják. És ha jó néhányan szembenéznének önmagukkal, nemigen tetszene a látvány. Nem akarlak megijeszteni, csak elmélkedem. No, és miért nem mert ide feljönni eddig még senki sem? −

kérdezte ismét a fiú felé fordulva.

− Azt hiszem félnek öntől – mondta ki halkan a fiú, közben remegni kezdett az alatta lévő

székkel együtt.

Boróka hangosan felnevetett. Úgy, ahogy a boszorkányok nevetni szoktak. Zakatolt a kárörvendőnek tűnő hangja, akár egy gőzmozdony. Palkó ettől rettenetesen megijedt. Azt hitte, hogy a boszorka örül annak, hogy félnek tőle az emberek.

− Szóval annak a híres nevezetes Akácvölgynek a lakói tartanak tőlem? Ez nevetséges.

− Miért? – értetlenkedett Palkó. – A néni szerint nincs rá okuk? A boszorkányok gonoszak – de amint ezt kimondta, már meg is bánta.

Boróka elkomolyodott.

− Először is nem vagyok néni. A nevem Erdei Boróka. Másodszor pedig nem vagyok gonosz. A gonosz boszorkányok már rég eltűntek a föld színéről. Manapság már csak jó boszorkányok léteznek.

− Ezzel azt tetszik mondani, hogy más boszorkányok is vannak Boróka nénin kívül?

− Még szép. Ketten laknak a Sövényvárosban, hárman a Kígyóvölgyben, és még többen Göröngyföldön. S ha még Boszorkányvárost is megemlíteném… na, de inkább hagyjuk. Azt hitted, én vagyok az egyetlen?

− Én nem… eddig önről sem tudtam. A falubeliek is csak sejtették, hogy ön létezik.

− Akkor mostantól már tudni fogják, mégpedig tőled, nem igaz? Biztosra veszem, hogy ha hazatérsz, beszámolsz nekik rólam.

− Ha arra tetszik kérni, hogy ne mondjak egy szót se, becsületszavamra hallgatni fogok! –

tett ígéretet Palkó.

− Ugyan már. A legközelebbi házig se bírnád ki. Mindent kifecsegnél. Nem kell hallgatnod! Mesélj rólam nyugodtan, bárkinek! Legalább tudni fogják, hogy élek. Az én ajtóm senki előtt nincs bezárva. Sajnos eddig ember még nem látogatta meg a házam, rajtad kívül.

És ne remegj már nekem, mint a kocsonya! Mondtam már neked, hogy én jó boszorkány vagyok. Nincs mitől tartanod. Bár megértelek. Az én helyedben valószínűleg én magam is be lennék rezelve.

− Akkor nem is tetszik haragudni, hogy ide jöttem? – kérdezte a fiú.

Boróka elmosolyodott. Felugrott a hintaszékéből, amely a boszorka nélkül is folytatta a hintát, odasétált a rogyadozó könyvespolcához, és levett róla egy kartonfedeles könyvet.

Finoman lefújta róla a port, és odanyújtotta a vendégének.

− Fogd! Ezt neked adom ajándékba. Csak amiért meglátogattál.

Palkó azt sem tudta, mit mondjon. HÉTKÖZNAPI NÖVÉNYEK, AMELYEK

GYÓGYÍTÓ ERŐVEL BÍRNAK – ez állt a könyv fedelén. Megfontolt mozdulattal nyúlt a nem várt ajándékért, s bármennyire is szerette volna, még mindig nem tudott őszinte mosolyt erőltetni az arcára.

− De legközelebb ne surranj be, hanem kopogj, vagy hangosan kiabálj! Általában mindig itt tartózkodom a közelben. Ritkán utazom el.

Palkó bólintott, megköszönte az ajándékot, majd búcsút vett Borókától. A könyvet magához szorítva rohant, vissza a faluba. Gondolatai ide-oda cikáztak, miközben a napfényt