A főváros

Fordította: Győri László

A magyar fordítást a Németország Külügyminisztériuma által alapított
Goethe Intézet támogatta
{{watermark}}
(The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Instiut which is founded by the German Ministry of Foreign Affairs)

Robert Menasse

A főváros

Geopen Könyvkiadó

2025

A mű eredeti címe:

Die Hauptstadt

Copyright © Suhrkamp Verlag Berlin 2017

Magyar fordítás © Győri László, 2018

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2018, 2025

Felelős kiadó: Babucs Éva

Kontrollszerkesztő: Fodor Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Balázs Éva

Borító: Rothfos & Gabler, Hamburg, a Fotolia motívumainak felhasználásával

ISBN 978 963 516 198 0 ebook

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

„Réver, c’est le bonheur;

attendre, c’est la vie.”

(Az álmodozás boldogság;

a várakozás maga az élet.)

Victor Hugo

A regény bővelkedik különféle nyelvű szavakban, kifejezésekben, mondatokban. A szerző nem adta meg ezek német megfelelőjét, hiszen történetének főszereplője az Európai Unió, színhelye Brüsszel, az Unió fővárosa, ahol a tagországok képviselői a legkülönfélébb nyelven érintkeznek egymással. Olykor tökéletesen értve a másikat, máskor félreértve, másképp értelmezve, vagy csupán következtetve. A magyar kiadásban jó néhánynak lábjegyzetben tüntettük fel a jelentését, de csak ott, ahol a magyar olvasó számára feltétlenül szükségesnek találtuk – igyekezvén tiszteletben tartani a szerző szándékát.

A szerkesztő

{{watermark}}

Prológus

Ott szalad egy disznó! David de Vriend akkor látta meg, amikor kinyitotta a nappali ablakát, hogy tekintetével még egyszer végigpásztázza a teret, mielőtt egyszer s mindörökre elhagyja ezt a lakást. Nem volt az az érzelgős fajta. Hatvan évig lakott itt, hatvan évig ezt a teret látta az ablakából, és most lezárja ezt a fejezetet. Ennyi volt. Ez volt a kedvenc szavajárása – bármit mesélt, állított, mondott is, két-három mondat után az következett, hogy: „Ennyi volt.” Számára ez a fordulat volt élete minden egyes momentumának, minden egyes szakaszának egyetlen legitim összefoglalása. A költöztetőcég már elszállította azt a néhány ingóságát, amit magával akart vinni az új lakásba. Ingóság – érdekes szó, de hidegen hagyta. Aztán jöttek a lomtalanítócég emberei, és elvittek mindent, nemcsak azt, ami mozdítható, hanem azt is, ami nem, mindent az utolsó szögig kitéptek, leszereltek, szétszedtek és elszállítottak, míg a lakás – ahogy mondani szokás – „seprűtiszta” nem lett. De Vriend főzött magának egy kávét, amíg még ott volt a tűzhely és a kávéfőző gép, nézte a szállítókat, és igyekezett nem a lábuk alatt lenni, még sokáig szorongatta a kezében az üres kávéscsészét, majd beledobta egy szemeteszsákba. Aztán a szállítók elmentek, a lakás üres volt. Seprűtiszta. Ennyi volt. Még egy utolsó pillantás az ablakból. Nem volt semmi odalent, amit ne ismert volna, és most el kellett költöznie – mert most más idők jártak –, és most meglátta… tényleg: odalent egy disznó szalad! Brüsszel kellős közepén, a Sainte-Catherine negyedben. A rue de la Braie felől jöhetett, végigfutott az építkezés kerítése mellett, De Vriend kihajolt az ablakon, és látta, ahogy a disznó a rue du Vieux Marché aux Grains sarkán befordul jobbra, és néhány járókelőt kikerülve kis híján kirohan egy taxi elé.

Kai-Uwe Frigge a hirtelen fékezéstől előrebukott, majd visszahuppant az ülésre. Vágott egy grimaszt. El fog késni. Ideges lett. Mi van már megint? Valójában még időben volt, csak ha találkozott valakivel, mindig nagy súlyt helyezett rá, hogy tíz perccel a megbeszélt időpont előtt érkezzen, különösen esős napokon, hogy a mosdóban még gyorsan rendbe hozhassa magát, megfésülje vizes haját és megtörölje bepárásodott szemüvegét, mielőtt megérkezne, akivel találkozik. Egy disznó! Látta, Monsieur? – kiáltotta a taxisofőr. – Kis híján a kocsi elé ugrott! Előrehajolt, a kormány fölött: Ott! Ott! Látja?

Most már Kai-Uwe Frigge is látta. Keze fejével letörölte az ablakot, a disznó most elfutott mellettük, az állat vizes, piszkos-rózsaszín teste megcsillant az utcai lámpák fényében. Megérkeztünk, Monsieur! Közelebb nem mehetek kocsival. Nahát, még ilyet! Hogy egy disznó rohanjon az ember kocsija elé! Csak annyit mondhatok, hogy malacunk volt!

Fenia Xenopoulou ott ült a Menelas étteremben, a térre néző nagy ablak melletti első asztalnál. Bosszankodott, amiért túl korán érkezett. Nem vall nagy magabiztosságra, hogy ő már ott ül és vár, amikor a férfi megérkezik. Ideges volt. Félt, hogy az eső miatt dugó lesz, úgyhogy túl sok időt szánt az útra. Előtte már a második pohár úzó. A pincér olyan idegesítően dongta körül, mint egy darázs. A nő a pohárra meredt, uralkodnia kellett magán, hogy ne nyúljon hozzá. A pincér most egy kancsó friss vizet tett elé. Aztán egy kistányéron olajbogyót hozott – és azt mondta: Egy disznó!

Tessék? Fenia felnézett, és látta, hogy a pincér szinte megbabonázva bámulja a teret, és ekkor ő is meglátta: a disznó az étterem felé futott, mulatságos ügetéssel, rövid és előre-hátra lendülő lábaival kerek, nehéz teste alatt. Először kutyának nézte, egy olyan undorító dögnek, amilyet az özvegyasszonyok szoktak dagadtra hizlalni – de nem, ez tényleg disznó volt!

Mintha képeskönyvből lépett volna elő, az orrát, a fülét vonalaknak, körvonalaknak látta, ahogy a disznót szokták ábrázolni a gyerekeknek, ez viszont úgy nézett ki, mintha egy gyerekhorrorkönyvből ugrott volna elő. Nem vaddisznó volt, hanem egy mocskos, kissé megzavarodott, kissé fenyegető, de egyértelműen rózsaszínű házi sertés. Az ablakon patakokban folyt le az esővíz, Fenia Xenopoulou elmosódottan látta, ahogy a disznó néhány járókelő előtt hirtelen megtorpan, kurta lábát kinyújtva csúszkál egy darabig, oldalra veti magát, megroggyan, aztán újra visszanyeri egyensúlyát, és elüget vissza, a Hotel Atlas felé. Ebben a pillanatban hagyta el a szállodát Ryszard Oswiecki. Már amikor kilépett a liftből és áthaladt az előcsarnokon, a fejére húzta dzsekije kapucniját, majd kilépett az esőbe, sietős, de nem túl gyors léptekkel, mert nem akart feltűnni. Az eső kapóra jött: kapucni, sietős léptek, az adott körülmények között teljesen normális, nincs benne semmi feltűnő. Senki sem vallhatja majd később, hogy látott egy menekülő férfit, körülbelül ennyi és ennyi éveset, kábé ilyen és ilyen magasat, a dzsekije színe pedig – természetesen azt is tudja… Gyorsan elindult jobbra, ekkor izgatott kiáltozást, visítást és zihálást hallott. Megtorpant, hátranézett. És észrevette a disznót. Nem hitt a szemének. A szállodabejárat előtti teret szegélyező kovácsoltvas oszlopok között ott állt egy disznó, leszegett fejjel, mint egy támadni készülő bika, volt benne valami nevetséges, egyszersmind fenyegető. Mindenesetre teljes rejtély, hogy került oda az a disznó, mit keresett ott. Ryszard Oswieckinak az volt a benyomása – legalábbis amennyire képes volt átlátni –, hogy a téren megdermedt és megfagyott az élet, az állat apró szemében tükröződtek a szálloda homlokzatának neonfényei – ekkor Ryszard Oswiecki futásnak eredt! Jobbra szaladt, még egyszer hátranézett, a disznó fújtatva felkapta a fejét, néhány lépésnyit hátrált, megfordult, és keresztülrohant a téren, át a De Markten flamand kulturális központ előtti fasor felé. A járókelők, akik szemtanúi voltak a jelenetnek, a disznót figyelték, nem a kapucnis férfit – és ekkor Martin Susman is meglátta az állatot. Susman a Hotel Atlas melletti házban lakott, éppen ebben a pillanatban nyitott ablakot, hogy kiszellőztessen, és nem hitt a szemének: jé, ez pont olyan, mint egy disznó! Éppen végiggondolta az életét, a véletleneket, amelyek következtében ő, osztrák parasztok gyermeke most Brüsszelben él és dolgozik, olyan hangulatban volt, amelyben amúgy is minden őrültségnek és idegennek tűnt, de az, hogy lent a téren szabadon rohangáljon egy disznó, őrültségnek is sok volt, csak képzelete tréfája, emlékei kivetülése lehetett! Figyelt, de már nem látta a disznót.

A disznó a Sainte-Catherine-templom felé futott, átkelt a rue Sainte-Catherine-on, balra tartva kitért a templomból kijövő turisták elől, elhaladt a templom előtt, és a Quai aux Briques felé rohant, a turisták nevettek, a zaklatott és a kimerültségtől már-már összeeső állatot a folklór részének, valami helyi specialitásnak gondolták. Akadtak olyanok is, akik később az útikönyvben keresték a jelenség magyarázatát. Végtére bizonyos ünnepeken a spanyolországi Pamplonában is bikákat hajszolnak végig az utcákon. Lehet, hogy Brüsszelben disznókkal csinálják ugyanezt? Ha az ember olyan helyeken találkozik felfoghatatlan dolgokkal, ahol a legkevésbé sem várja, hogy mindent megértsen – ettől vidám az élet!

Gouda Mustafa ebben a pillanatban fordult be a sarkon, és majdnem összeütközött a disznóval. Majdnem? Nem ért hozzá, vagy mégis, nem súrolta a lábszárát? Egy disznó? Gouda Mustafa pánikba esett és félreugrott, elveszítette egyensúlyát, és elesett. Most ott fetrengett egy pocsolyában, de a legrosszabb nem is a csatorna mocska volt, hanem az, hogy hozzáért, már ha tényleg hozzáért – egy tisztátalan állathoz, és úgy érezte, beszennyeződött tőle.

Ekkor meglátott egy felé nyújtott kezet és egy arcot, egy idősebb úr szomorú, aggódó, esőtől csuromvizes arcát, az öregember úgy nézett ki, mintha sírna. Az illető Alois Erhart professzor volt. Gouda Mustafa nem értette, mit mond, az egészből csak az „okay” szót értette.

Okay! Okay!, mondta Gouda Mustafa.

Erhart professzor folytatta angolul, elmondta, hogy aznap már ő is elesett, de zavarában „fell” helyett azt mondta, „failed”. Gouda Mustafa nem értette, és még egyszer azt mondta: „okay”.

Ekkorra már villogtak a kék fények. A mentők, a rendőrök. Az egész tér kék fényben villódzott, vibrált, remegett. A rohamkocsik szirénázva száguldottak a Hotel Atlas felé. Az ég Brüsszel felett tette a dolgát, zuhogott az eső. Úgy tűnt, mintha kéken csillogó cseppekben esne. Mindehhez még egy erős széllökés is jött, amely egyik-másik járókelő kezéből kitépte és kifordította az esernyőt. Gouda Mustafa megfogta Erhart professzor kezét, és hagyta, hogy a professzor felsegítse. Gouda Mustafát az apja óva intette Európától.

Első fejezet

Nem szükségszerű, hogy legyenek összefüggések, nélkülük azonban minden széthullana

Ki találta fel a mustárt? Regénykezdetnek nem túl szerencsés. Másfelől viszont nem létezik jó kezdet, mert akár jó, akár kevésbé jó, kezdet egyáltalán nem létezik. Mert minden elképzelhető első mondat egyben már vég, még ha folytatódik is. Ott áll sok ezer soha meg nem írt lap: az előtörténet végén.

Tulajdonképpen amikor az ember elkezd olvasni egy regényt, rögtön az első mondat után vissza kellene tudni lapozni. Ez volt Martin Susman álma, tulajdonképpen előtörténet-elbeszélő szeretett volna lenni. Régészeti tanulmányait félbehagyta, és csak aztán – de mindegy, ez nem lényeges, ez is az előtörténet része, amit minden regénykezdésből ki kell hagyni, mert a végén soha nem jutunk el a kezdethez.

Martin Susman az íróasztalnál ült, félretolta a laptopját, és két különböző tubusból mustárt nyomott egy tányérra, egy csípős angol és egy édeskés német mustárt, miközben eltűnődött, ki találhatta fel a mustárt. Kinek jutott eszébe az a bizarr ötlet, hogy egy olyan pasztát gyártson, amely teljesen elfedi az ételek saját ízét, önmagában fogyasztva viszont egyáltalán nem ízlik. És hogy lehet, hogy ebből tömegcikk válhatott? Ez is olyan termék, gondolta Susman, mint a Coca-Cola. Ha nem lenne, senkinek sem hiányozna. Úton hazafelé Martin Susman a boulevard Anspachon betért egy Delhaize-üzletbe, és vásárolt két üveg bort, egy sütni való kolbászt és mellé természetesen mustárt is, mindjárt két tubussal, mert nem tudta eldönteni, melyiket válassza, az édeset vagy a csípőset.

A kolbász már a serpenyőben ficánkolt és sistergett, a láng túl nagyra volt állítva, a zsír megégett, a kolbász odakozmált, de Martin rá se hederített. Ült egy helyben, és a fehér tányérra nyomott világosabb sárgás és a mellette lévő sötétbarna mustárkarikát, ezt a két miniatűr kutyaszar-szobrot bámulta. A kolbász odakozmálása közben a tányéron lévő mustár bámulását a szakirodalom nem sorolja a depresszió egyértelmű és tipikus tünetei közé – mindazonáltal ekképpen is magyarázhatjuk.

A mustár a tányéron. Nyitott ablak, esőfüggöny. Áporodott levegő, a szénné égő hús bűze, a felrepedő bél és az odakozmáló zsír sercegése, az ürülékszobrok a porcelántányéron – Martin Susman ekkor hallotta meg a lövést.

Nem ijedt meg. Olyan volt, mintha valaki a szomszéd lakásban pezsgőt bontott volna. A különösen vékony fal azonban nem egy másik lakástól, hanem egy szállodaszobától választotta el. A szomszédban a Hotel Atlas állt – micsoda eufemisztikus név egy ilyen vacak kis házra, amelyben főleg görnyedt, gurulós bőröndöt maguk után húzó lobbisták szoktak megszállni. Martin Susman, akit ez amúgy nem izgatott, a fal túloldaláról gyakran hallott olyasmit, amit nem feltétlenül szeretett volna hallani, valóságshow-kat, vagy kit tudja, magát a valóságot, horkolást, illetve nyögéseket.

Az eső még jobban rázendített. Martinnak kedve támadt elmenni hazulról. Alaposan fölkészült Brüsszelre. Bécsi búcsúbuliján mindenki igyekezett valami praktikus ajándékot adni neki, amelynek hasznát veheti Brüsszelben, egyebek mellett kilenc esernyőt kapott, a klasszikus brit „long” ernyőtől a német összecsukhatón át a három Benetton-színben pompázó olasz miniernyőig, sőt még két kerékpáros-esőponcsót is.

Mozdulatlanul ült a tányérja előtt, és a mustárt bámulta. Az, hogy később pontosan meg tudta mondani a rendőröknek, mikor dördült el a lövés, annak a ténynek volt köszönhető, hogy arról, amit a pezsgősdugó durranásának vélt, neki is eszébe jutott, hogy kinyisson egy palack bort. Igyekezett mindennap minél későbbre kitolni az ivás idejét, és este hét előtt semmi szín alatt nem ivott. Ránézett az órájára: 19.35-öt mutatott. A hűtőszekrényhez lépett, kivette a bort, elzárta a lángot a tűzhelyen, a serpenyőből a szemetesvödörbe borította a kolbászt, az edényt betette a mosogatóba és kinyitotta a vízcsapot. A víz sistergett a forró serpenyőn. Már megint csak bambulsz bele a világba! – sziszegte annak idején az anyja, valahányszor azt látta, hogy könyvvel a kezében révedezve bámul maga elé, ahelyett hogy segítene az ólban, disznókat etetni és ganézni.

Doktor Martin Susman ott ült, előtte tányér, azon mustár, töltött magának egy pohár bort, aztán pedig még egyet, az ablak nyitva, időnként fölállt, odalépett az ablakhoz, kinézett, majd visszaült az asztalhoz. A harmadik pohár bornál az ablakon át kék fény siklott végig szobája falán. A kandallón álló vázában ritmikusan kék fényben villogtak a tulipánok. Megcsörrent a telefon. Nem vette föl. Hagyta, hogy még néhányszor még kicsöngjön. Martin Susman a kijelzőn megnézte, ki hívta. Nem vette föl.

Előtörténet. Olyan fontos, egyszersmind olyan szerényen pislákoló, mint az örökmécses a Martin Susman lakásával átellenben álló Sainte-Catherine-templomban, a Vieux Marché aux Grains tér túloldalán.

Néhány járókelő, aki az eső elől menekült be a templomba, most tanácstalanul téblábolt vagy végigsétált a templom hajóján, a turisták útikönyveiket lapozgatták, és követték a látnivalók stációit: „Fekete Madonna, 14. század”, „Szent Katalin arcmása”, „tipikus flamand szószék, valószínűleg Mechelenből”, „sírkövek, Gilles-Lambert Godecharle alkotásai”.

Olykor vakuvillanások. A férfi, aki egyedül ült az egyik padban, úgy nézett ki, mint aki imádkozik. Görbe háttal könyökölt, állát összekulcsolt kezére támasztva. Fekete, kapucnis dzsekit viselt, kapucniját a fejére húzta, és ha kiskabátja hátán nem áll ott a „Guinness” felirat, első pillantásra kámzsát viselő szerzetesnek nézhették volna.

A dzsekit és a kapucnit a brüsszeli eső számlájára lehetett írni, de az összbenyomás mégis elárult valami alapvető dolgot a férfiról. A maga módján csakugyan szerzetes volt: úgy viselkedett, mint egy szerzetes, vagy ahogy ő azt elképzelte: aszkézis, meditáció és lelkigyakorlatok, amelyek mentőövet nyújtanak a szüntelen káosz és széthullás által fenyegetett életben. Nála ez nem kötődött sem valamely rendhez vagy kolostorhoz, sem a világtól való elforduláshoz: foglalkozásától és beosztásától függetlenül minden ember szerzetes lehet a maga területén, sőt, a maga feladatára koncentrálva szerzetesnek kell lennie, egy magasabb rendű akarat szolgálatában.

Szerette elnézni a megfeszített, meggyötört embert a kereszten, és közben el-elgondolkodott a halálról. Ilyenkor mindig megtisztultak az érzelmei, összeszedte a gondolatait, feltöltődött energiával.

Mateusz Oswieckinak hívták. Eredetileg Ryszard névre keresztelték, az útlevelében is ez állt. A Mateusz nevet Oswiecki csak a poznańi Lubranski Akadémia szemináriumának hallgatójaként vette föl, ahol minden „megvilágosodott növendék” a tizenegy apostol valamelyikének nevét kapta. Újrakeresztelték és felkenték, így lett „Máté, a vámszedő”. Bár az akadémiát otthagyta, a nevét – afféle nom de guerre-ként – megtartotta. Azokon a határokon, amelyeken fel kellett mutatnia útlevelét, Ryszardként lépett át. A titkosszolgálatnál – egykori kapcsolatai vallomása szerint – „Matek”-ként ismerték, ez volt a Mateusz becézett alakja. Így nevezték bajtársai. Küldetését Mateuszként végezte, keresni Matek néven keresték, menekülni pedig Ryszardként menekült üldözői elől.

Oswiecki nem imádkozott. Nem fogalmazott magában „Uram”-mal kezdődő és mindig kívánságokat kifejező mondatokat. „Adj erőt”, hogy ezt vagy azt tegyem, „Áldd meg” ezt vagy azt… Az ember nem kívánhat semmit egy abszolút szellemtől, aki hallgat. A keresztre feszített férfit nézte. Ez az ember az egész emberiség számára példaszerű tapasztalatot szerzett, amit a végén ki is mondott, nevezetesen a teljes magára hagyottságét az abszolútummal történő szembenézés pillanatában: amikor felhasítják, felnyitják, felszögezik, felmetszik, átszúrják és széttépik porhüvelyét, amikor az élet fájdalmas jajkiáltásai nyöszörgéssé halkulnak, majd végül hallgatásba mennek át. Az élet csak a hallgatásban kerül közel a mindenható szellemhez, amely felfoghatatlan szeszélyében kiengedi magából létének ellentétét: az időt. Az ember születésének időpontjától vissza tud gondolni, messzire, még messzebbre, és még annál is messzebbre, örök időkre, de mégsem jut el soha a kezdetig, és az időről alkotott földhözragadt fogalmával csak azt az egyet fogja megérteni, hogy létezése előtt az örökké nem létezett. És előre is tud gondolni, halála pillanatától a legtávolabbi jövőbe, de soha nem fog eljutni a végéig, csupán arra a belátásra jut majd: hogy örökké nem fog létezni. És az örökkévalóság és örökkévalóság közötti közjáték az idő – a zaj, a hangzavar, a gépek dübörgése, motorok zúgása, berregése, fegyverek ropogása és dörgése, a fájdalom sikolyai és a gyönyör kétségbeesett kiáltásai, a becsapottságuk miatt dühöngő vagy örvendező tömegek koráljai, a mennydörgés és a ziháló félelem a Föld mikroszkopikus terráriumában.

Mateusz Oswiecki a megkínzott embert nézte.

Kezét nem illesztette össze. Összekulcsolt ujjainak körmét olyan erővel nyomta bele kézfejébe, hogy ropogtak a csontjai, égett a bőre. Valami ősi, önmagánál is régebbi fájdalmat érzett. Ezt a fájdalmat kezét tördelve bármikor elő tudta idézni. Ryszard nagyapja 1940 elején illegalitásba vonult, hogy Stefan Rowecki tábornok alatt a lengyel ellenállásban harcoljon a németek ellen. Még ugyanabban az évben, áprilisban elárulták, letartóztatták, megkínozták, majd Lublinban nyilvánosan kivégezték mint partizánt. Nagyanyja akkor már a nyolcadik hónapban volt, gyermeke 1940 májusában Kielcében jött világra, és az apja nevét kapta. Hogy elkerüljék a családtagok felelősségre vonását, a gyermeket Poznańba vitték, az egyik nagynagybácsihoz, aki németnek vallotta magát. Az ő családjában nőtt fel, és ott élte át a fölkelést. Gyerekfejjel, gimnazistaként csatlakozott Franczak őrnagy csoportjához, és részt vett a kommunistaellenes ellenállásban. Szabotázsakciókban, később pedig a titkosrendőrség besúgóinak elrablásában vett részt – mígnem 1964-ben egy társa 6000 złotyért el nem árulta. Egy konspiratív lakásban tartóztatták le, majd a titkosrendőrség, az SB pincéjében halálra kínozták. Menyasszonya, Marija akkor már terhes volt, 1965 februárjában, Kozice Górne faluban hozta világra gyermekét, aki az apja, illetve nagyapja nevét kapta a keresztségben. Újabb fiú, aki nem ismerhette az apját. Az anya keveset mesélt. Egyszer: „A földeken vagy az erdőben találkoztunk. Randevúinkra mindig pisztollyal és gránátokkal érkezett.”

Egy örökre elnémult nagyapa, egy örökre elnémult apa. A lengyelek, vonta le Matek a tanulságot, mindig Európa szabadságáért harcoltak, és mindenki, aki csatlakozott e harchoz, a hallgatásban nőtt föl, és harcolt, mígnem a némaságba távozott.

Anyja elvitte a papokhoz, pártfogókat keresett, ajánlóleveleket vásárolt, és bízott az egyház oltalmában. Végül a poznańi iskolatestvéreknél helyezte el őt. Ott a fiú maga is megtapasztalta az emberi test sebezhetőségét: a vér kenő- és síkosítóanyag, ha behatolnak a porhüvelybe, a bőr csupán nedves pergamen, amelyre késsel térképet lehet rajzolni, a száj és a torok fekete lyuk, amelyet betömnek, míg az utolsó hang is el nem hal, és már csak némán magába szívja azt, ami életet ad. Ott teljesen új elképzelése lett arról, mit jelent az élet a „föld alatt”. Amikor a növendékek megkapták apostoli védnevüket, bevezették őket a hatalmas és pompás poznańi székesegyház katakombáiba, át a titkos, föld alatti boltíves termeken és sírkamrákon, a kőlépcsőkön meg-megvillanó fáklyák fényében, le mélyen a föld alá, át az utolsó, kőbe vájt járaton, egy kamrába, amelyről kiderült, hogy a halál és az örök élet elsüllyedt kápolnája: egy boltíves terem, amelyet száz lábbal a véráztatta lengyel föld alatt, a Krisztus utáni tizedik évszázadban vájtak ki. A helyiség homlokzati oldalán monumentális feszület állt, rajta rémisztően naturalisztikus Krisztus-alakkal, mögötte a kőből kidomborodó vagy abba bemélyedő, illetve a kövön áthaladni látszó és a fáklyák lobogó fényében szörnyen elevennek tűnő angyalok domborművei. Előttük egy Madonna, amelyhez hasonlót az ifjú Ryszard még soha, egyetlen templomban, könyveiben pedig egyetlen képen sem látott: teljesen be volt bugyolálva a lepelbe, amelyet viselt, és úgy vetett magára, hogy eltakarja vele homlokát, orrát és száját, és csak a szeme látszott ki egy kis résen, szemgödre olyan mély és olyan élettelen volt, amilyen csak ezer év könnyei után lehet. Mindez, akárcsak az oltár, itt, ebben a mélységben áttört geológiai réteg márgás kövéből kifaragva és megformálva. Hideg kőpadok, amelyeken Ryszardnak és a vele együtt belépő növendékeknek háttal tizenegy szerzetes ült fekete csuhában, lehajtott fejüket csuklya fedte.

A növendékeket előrevezették az imádkozó szerzetesek közötti folyosón a feszületig, ahol keresztet vetettek, majd utasították őket, hogy forduljanak meg. Ryszard hátranézett, és ekkor meglátta: a csuklyák alatt halálfejek fehérlettek, a szerzetesek kezében a rózsafüzér ujjuk csontjain függött – a szerzetesek csontvázak voltak.

Az ember a föld alatt közelebb van Istenhez, mint a hegyek ormán.

Mateusz Oswiecki ujjának begyével többször is megkopogtatta a homlokát. A húsától nehéznek érezte magát és dohosnak. Hasüregében, valamivel a köldöke alatt, attól kicsit balra valami égető fájdalmat érzett. Tudta: ott ég a halál. Nem félt tőle. A halál megfosztotta a félelemtől.

A csuhás csontvázak Jordanes missziós püspök és a poznańi püspökséget alapító kollégium tagjainak földi maradványai voltak. Csaknem ezer éve ültek ott örökös néma imádságban. Ez előtt a tizenegy csontváz előtt kapták a növendékek egy-egy apostol nevét a tizenegy közül. Tizenegy közül? Júdás nem volt köztük? De igen. Ám Petrus, Isten első földi helytartójának nevét mégsem adhatták valamelyik diáknak. Aki kiválasztott, az Jánosként vagy Pálként is Péterré lesz.

Mateusz Oswiecki a fülére szorította tenyerét. Olyan sok hang szólt a fejében. Behunyta a szemét. Túl sok képet látott. Nem emlékezés volt, és nem előtörténet. Mindez itt és most volt, ahogy ott ült a Megfeszített előtt. Ahogy az égető fájdalom is a hasában. Nem félt, csak izgult, mint aki egy nagy vizsga, egy nehéz feladat előtt áll. Az a vizsga, amelyet csak egyetlenegyszer lehet letenni, a legnehezebb. Kinyitotta a szemét, felpillantott, és a sebet nézte a Megváltó oldalán.

Mateusz Oswiecki alapjában véve irigyelte áldozatait. Ők már túl vannak rajta.

Felállt, kilépett a templom kőtömegéből, odapillantott a Hotel Atlas előtt táncoló kék fényre, majd kapucniját mélyen a fejébe húzva, lassan, leszegett fejjel elindult az esőben a Saint-Catherine metróállomás felé.

Amikor Alois Erhart visszaért a Hotel Atlashoz, először nem engedték be. Legalábbis a szálloda bejáratánál álló rendőr feltartott tenyerét felszólításnak értelmezte, hogy álljon meg.

De hogy mit mond a rendőr, azt nem értette. Nem tudott jól franciául.

Már messziről látta a rendőrautó és a mentő kék forgófényét – és arra gondolt, hogy valaki öngyilkos lett. Lassú léptekkel közeledett a szállodához, és azonnal ugyanaz az érzés fogta el, ami már délben is: mintha az üresség, amibe előbb-utóbb minden ember belezuhan, hirtelen, mint valami bejelentés vagy még inkább felszólítás szétterjedt volna a mellkasában és a hasüregében. Dermedten és izgatottan megérezte azt a csodát, hogy az űr a test szűk burkában a végtelenségig kitágulhat. A lélek, mint egy fekete lyuk, az élete során szerzett összes tapasztalatot magába szívta és eltüntette, míg már csak a semmi tágult, az abszolút üresség, koromfeketén, de a csillagtalan éj lágysága nélkül.

Ott állt a szálloda bejárati lépcsőjénél, sajgó csontokkal és a fáradtságtól égő izmokkal, háta mögött néhány bámészkodóval, és angolul elmagyarázta: a szálloda vendége, itt vett ki szobát, de ez mit sem változtatott a rendőr felemelt tenyerén. Olyan szürreálisnak érezte a helyzetet, hogy az sem lepte volna meg, ha letartóztatják. De nem egyszerű öregember volt, akinek a teste lassan, de visszavonhatatlanul fölmondja a szolgálatot, hanem dr. Erhart, professzor emeritus, aki egy fél életen át tekintélyt képviselt. Turista, magyarázta határozottan, turista. Itt lakik, ebben a szállodában. És fel akar menni a szobájába. A rendőr erre bekísérte a szálloda halljába, odavezette egy kis híján kétméteres, ötvenes évei közepén járó, szűk, szürke öltönyt viselő férfihoz, aki felszólította, hogy igazolja magát.

Miért állt ott a professzor lehajtott fejjel? Meglátta a hatalmas termetű ember felfúvódott hasát – és hirtelen megszánta. Vannak emberek, akik nagy tömegű fizikai valójukban mindig erősnek tűnnek, örökösen fittek, sosincs semmi bajuk, és egyszer csak ott fekszenek, mint akiket villám sújtott, holtan, egy olyan korban, amelyre azt szokták mondani, hogy az még nem kor. Világéletükben büszkék voltak fizikumukra, és halhatatlannak tartják magukat, amíg mások elé tornyosulhatnak. Az ilyen emberek sosem szembesülnek a kérdéssel, mit tesznek majd, ha megöregszenek, krónikus betegségeik lesznek, és belátható időn belül ápolásra szorulnak. Ez az ember legbelül már rohadt és korhadt volt, megérett a bukásra, csak még nem tudta.

Erhart professzor odaadta az útlevelét.

Mikor érkezett? Parlez-vous français? No? English? Mikor hagyta el a szállodát? Hogy tizenkilenc és húsz óra között a hotelban tartózkodott-e?

Mit jelentsenek ezek a kérdések?

Gyilkossági csoport. A szálloda egyik szobájában lelőttek egy férfit.

Fájt az alkarja. Erhart professzor arra gondolt, talán már feltűnő, hogy újra és újra végigsimítja a karját, nyomkodja és masszírozza. Esődzsekije oldalzsebéből elővette digitális fényképezőgépét és bekapcsolta. Meg tudja mutatni, merre járt: minden egyes képen ott volt a felvétel időpontja.

A férfi mosolygott. Végignézte a fotókat. Délután az Európa negyedben, a Schuman téren. A Berlaymont- és a Justus Lipsius-épület. Utcanévtábla: „Rue Joseph II”. Ezt miért fényképezte le?

Osztrák vagyok.

Vagy úgy!

Az „Európa elrablása” szobor a rue de la Loi-n. Egy vak (vagy alvajáró?) férfi bronzfigurája, aki éppen lelép talapzatáról a semmibe. Hogy ezek a turisták mi mindent le nem fényképeznek! Ott áll: tizenkilenc óra tizenöt: Grand Place. Tizenkilenc huszonnyolcig több kép is ugyanonnan. Aztán az utolsó kép: húsz óra négykor a Sainte-Catherine, a templomhajó. A férfi tovább nyomkodta a gombot, megint ott volt az első fénykép. Megnyomta visszafelé. A Krisztus, az oltár, előtte az egyik padon egy férfi, hátán a „Guinness” felirattal.

A nyomozó elvigyorodott, és visszaadta a fényképezőgépet.

Szobájába érve Alois Erhart az ablakhoz lépett, az üvegen át nézte az esőt, végigsimított nedves haján, és befelé fülelt. Nem hallott semmit. Délben, amikor megérkezett, az volt az első dolga, hogy kinyitotta az ablakot, és mélyen kihajolt, hogy jobban rálásson a térre, túlságosan mélyen hajolt ki, kis híján elveszítette egyensúlyát, a lába alatt már nem volt talaj, már-már látta, ahogy közeledik felé az aszfalt, túl gyorsan történt, ekkor visszalökte magát, az ablak előtt a padlóra esett, és jobb alkarját beütötte a fűtőtestbe, nevetséges kicsavart testhelyzetben ült a parkettán – és úgy érezte, mintha még mindig zuhanna tovább, szabadesésben, amit éppenhogy sikerült elkerülnie, talán a halála előtti utolsó másodpercben érez ilyet az ember. Aztán föltápászkodott, leült az ágyra, zihált, és hirtelen eufória kerítette hatalmába: szabad volt. Még. Szuverén módon dönthet. És dönt is majd. Most még nem. De majd, ha eljön az ideje. Öngyilkos – micsoda hülye fogalom! Önrendelkező, szabad ember! Tudta, hogy meg kell tennie – és most már azt is tudta, hogy képes lesz megtenni. A halál, most már tisztában volt vele, olyan banális, olyan csip-csup ügy és olyan elkerülhetetlen, mint a napirend végén az utolsó pont, az „Egyéb kérdések”. Az a pillanat, ami után már nem jön semmi. A meghalást akarta átugrani. Ugrani.

Nem akart úgy meghalni, mint a felesége. Olyan magatehetetlenül a végén, ráutalva arra, hogy a férje…

Kézbe vette a távirányítót, és bekapcsolta a televíziót. Kibújt az ingéből, és észrevette jobb karján a véraláfutást. Megnyomta a távirányító gombját: tovább! Levette a nadrágját, tovább! A zokniját, tovább! Az alsónadrágját, tovább! Az Arte csatornához ért. Éppen akkor kezdődött egy film, egy klasszikus: a „Most és mindörökké”. Évtizedekkel ezelőtt látta ezt a filmet. Lefeküdt az ágyra. A tévében megszólalt egy hang: „A film bemutatását a parship.de, Németország vezető társkereső ügynöksége támogatja.”

Nem véletlen, hogy abban a pillanatban, amikor a mentőautó szirénázva bekanyarodott a térre, Fenia Xenopoulounak is éppen a mentés járt a fejében. Napok óta máson sem járt az esze, valósággal rögeszméjévé vált, ezért éppen most is erre gondolt: a megmentőjére! Meg kell mentenie!

A Hotel Atlasszal éppen szemben lévő Menelas étteremben vacsorázott Kai-Uwe Friggével, akit egy két évvel korábbi futó kaland óta a magánérintkezésben csak Fridzsnek nevezett, kacéran nyitva hagyva a kérdést, hogy a Fridzs név a férfi nevének eltorzításával a férfi német származására utaló „Fritz” akart-e lenni, vagy a hűtőszekrény angol nevére, a fridge-re kívánt vele célozni, Frigge tárgyilagos, korrekt viselkedése ugyanis hűvösnek hatott. A hórihorgas, sokoldalú, negyvenes éveiben járó Frigge Hamburgból származott, és tíz éve élt Brüsszelben, ahol az Európai Bizottság új kabinetjének megalakulását szükségképpen megelőző lövészárokharcok, intrikák és alkuk során szerencséje volt (bár lehet, hogy nem is hagyatkozott pusztán a szerencséjére), és karrierje imponáló gyorsasággal ívelt felfelé: a kereskedelmi főigazgatóság kabinetfőnökeként az Unió egyik legnagyobb hatalmú biztosának befolyásos irodavezetője lett. Hogy egy olyan városban, amely tele van jobbnál jobb éttermekkel, ők mégis egy inkább közepesnek mondható görög vendéglőben találkoztak, nem Fenia Xenopoulou kívánságára történt, neki a legkevésbé sem volt honvágya, nem vágyott a hazai konyha ízeire és aromáira. Az éttermet Kai-Uwe Frigge javasolta: szerette volna jelét adni szolidaritásának görög kolléganője iránt, most, hogy Görögországot egy hajszál választotta el az államcsődtől, és a görögök megítélése a negyedik rettentő drága uniós mentőcsomag után a béka feneke alatt volt. Biztosra vette, hogy kap egy jó pontot, amikor e-mailjében azt javasolta, találkozzanak „Menelas”-nál. „A Vieux Marché-aux-Grains-en, Sainte-Catherine-ban, állítólag nagyon jó görög vendéglő!”, amire a nő csak annyit írt: „Okay!” Fenia Xenopoulounak mindegy volt. Túl régen élt és dolgozott már Brüsszelben ahhoz, hogy különösebben hazafiaskodjon. Egy dolgot akart: hogy valaki megmentse. Őt magát.

A Görögország államcsődjét megakadályozni hivatott alapot mentőernyőnek nevezni már önmagában is röhejes, mondta Frigge, Hát igen. Nálunk a metaforához is szerencse kell!

Fenia Xenopoulou ezt a legkevésbé sem tartotta viccesnek, egyáltalán nem is értette, hogy érti ezt a férfi, de vidáman felnevetett. Nevetése olyan volt, mint egy maszk, és a nő nem volt biztos abban, hogy átüt rajta a mesterkéltség, vagy még működik, amire azelőtt mindig bátran hagyatkozhatott: mesterien használta arcizmait, tökéletes időzítés, ragyogó fehér fogsor és meleg tekintet, mindez együtt az ellenállhatatlan természetesség illúzióját keltette. A mesterkéltséghez is természetes tehetségre van szükség, ám karrierjének megbicsaklása – ráadásul az ő korában! Most volt negyven! – úgy felzaklatta Feniát, már nem volt biztos természet adta tehetségében, jelesül abban, hogy szántszándékkal képes tetszeni. Kételkedett magában, és ez, úgy érezte, mint valami pikkelysömör, a külsején is meglátszott.

Kai-Uwe csak egy parasztsalátát rendelt. Fenia először reflexszerűen rá akarta vágni: én is azt kérek. De aztán hallotta a saját hangját, amint gyuvecset rendel! Az étel langyos volt, és tocsogott a zsírban. Miért nem képes uralkodni magán? Kezd kimenni a formájából. Jobban kellene vigyáznia. A pincér utánatöltött. Fenia a borospoharára nézett, és azt gondolta: tessék, újabb nyolcvan kalória. Ivott egy kortyot a vizespoharából, minden erejét összeszedte, Kai-Uwéra emelte tekintetét, és két kezébe fogott borospoharát az alsó ajkához szorítva igyekezett cinkosan, egyszersmind csábítóan nézni. Közben magában átkozódott. Mi ütött belé?

Mentőernyő!, mondta Kai-Uwe. Németül könnyű bármilyen neologizmust képezni, ami aztán elég, ha háromszor megjelenik a Frankfurter Allgemeinéban, és máris minden művelt ember normálisnak fogja tartani. És onnantól fogva nem lehet többé megszabadulni tőle. A főnöknője minden létező kamerába belenyilatkozza. A fordítókat pedig jól megizzasztja vele. Az angol és a francia a mentőövet és az esernyőt ismeri. De kérem szépen, kérdik tőlünk, mi az a „mentőernyő”? A franciák először „parachute”-nak fordították. Aztán jött a tiltakozás az Élysée-palotából: az ejtőernyő nem akadályozza meg, csak lelassítja a zuhanást, ezért félrevezető a jelzés, a németek legyenek szívesek…

Amikor Kai-Uwe bekapott egy olajbogyót, a magját a tányérra tette, Feniának úgy tűnt, mintha a férfi csak az olajbogyó ízét venné magához, a kalóriát pedig visszaküldené a konyhába.

Ekkor megszólaltak a szirénák, aztán villogni kezdett a kék fény, kék-kék-kék-kék…

Fridzs?

Tessék.

Meg kell – már-már kimondta: meg kell mentened. De ez képtelenség. Helyesbített magában: Segítened kell nekem! Nem, kompetensnek kell látszania, nem mutathatja, hogy segítségre van szüksége.

Tessék. A férfi az étterem ablakán át a Hotel Atlast nézte. Látta, ahogy az emberek a mentőkocsiból egy hordágyat húznak elő és beszaladnak vele a szállodába. Bármilyen közel volt is a Menelas a szállodához, ahhoz túl messze, hogy a halálra gondoljon.

Számára ez csupán koreográfiának látszott, fény- és hanghatásokra emberek mozogtak.

Meg kell – ezt már kimondta, most pedig szerette volna ki nem mondottakká tenni szavait, de már nem lehetett – …értened… de hát érted! Tudom, érted, hogy én…

Igen?

Kai-Uwe ránézett.

A rendőrautók szirénája.

Fenia Xenopoulou az első időben a Versenypolitikai Főigazgatóságon dolgozott. A biztosnak, egy spanyolnak, fogalma sem volt semmiről. De minden biztos olyan jó, amilyen a hivatala, Feniára pedig egy tökéletesen működő hivatal kiváló részeként figyeltek fel. Elvált a férjétől. Semmi kedve nem volt már ahhoz, hogy minden második, később minden harmadik-negyedik hétvégén ott üljön brüsszeli lakásán egy olyan férfi, vagy esetleg ő látogassa meg Athénban, aki egyfolytában az athéni társasági élet intimitásairól pletykál, miközben, mint egy újgazdag karikatúrája, egymás után szívja a szivarokat. Fenia egy sztárügyvédhez ment férjhez, és egy vidéki zugügyvédet rúgott ki a lakásából! Aztán egy fokkal feljebb lépett a ranglétrán, és átkerült a kereskedelmi biztos kabinetjébe. A kereskedelemben a kereskedelmi korlátozások lerombolásával lehet érdemeket szerezni. Fenia számára nem létezett többé magánélet, nem léteztek béklyók, csak a szabad világkereskedelem létezett. Azt gondolta, hogy a maga előtt látott karrier lesz majd a jutalma, amiért kivette a részét a világ jobbá tételéből. A Fair Trade-et, a tisztességes kereskedelmet egyszerűen tautológiának tekintette. Végtére is a kereskedelem előfeltétele a globális tisztességnek. A biztosnak, egy hollandnak skrupulusai voltak. Hihetetlenül korrekt volt. Fenia kemény munkával kiszámította, hány guldenbe kerülnek a skrupulusai. Az illető tényleg guldenben számolt még mindig! A babér, amit kapott, amikor Feniának sikerült meggyőznie, aranyat ért! Most kellett jönnie a következő karrierugrásnak. Arra számított, hogy az európai választások után, a bizottság újjáalakulásakor magasabb posztra kerül majd. És csakugyan: elő is léptették. Saját osztályt kapott. Hogy akkor mi a probléma? Az előléptetést lefokozásnak, a karrierje kisiklásának, félreállításnak érezte. A Kulturális Főigazgatóság „C” (kommunikációs) igazgatóságának vezetőjévé nevezték ki!

Kultúra!

A London School of Economicson szerzett közgazdászdiplomát, posztgraduális tanulmányait a Stanfordon végezte, megnyerte a pályázatot, és most pedig ott ült a kultúrában – aminek annyi értelme sincs, mint a Monopoly játéknak! A kultúra jelentéktelen tárca, költségvetés nélkül, a Bizottságban nincs semmi súlya, nincs sem befolyása, sem hatalma. A kollégák szerint a kultúra alibi tárca – de ha legalább az volna! Az alibi fontos dolog, minden elkövetőnek szüksége van alibire! De a kultúra még szemfényvesztésnek sem jó, mert a kutya sem törődik azzal, hogy mi van a kultúrával. Ha a Bizottság ülésein a kereskedelmi vagy az energiabiztosnak, vagy akár a halászati biztosnőnek ki kell mennie a vécére, megszakítják a vitát, és megvárják, amíg visszajön. Ha viszont a kulturális biztosnőnek kell kimennie, szemrebbenés nélkül folytatják a tárgyalást, fel sem tűnik, hogy a biztosnő a tárgyalóasztalnál vagy éppen a vécén ül.

Fenia Xenopoulou olyan liftbe szállt be, amely fölfelé tartott ugyan, de két emelet között észrevétlenül beragadt.

Ki kell jutnom innen, mondta. A mosdóból visszatérve látta, hogy a férfi telefonál. Nem várt.

Fridzs és Fenia kinézett a nagy üvegablakon, a hotel felé, némán, mint egy idős házaspár, boldogan, hogy végre történik valami, amiről majd válthatnak néhány szót.

Mi történhetett?

Fogalmam sincs! Lehet, hogy a szállodában valaki szívinfarktust kapott, mondta Fridzs.

Jó, de egy infarktus miatt csak nem jön ki mindjárt a rendőrség is!

Ez igaz, mondta a férfi. Aztán egy rövid szünet után már-már a nyelvén volt a kérdés: apropó szív – mi a helyzet a szerelmi életeddel? Aztán lenyelte a kérdést.

De még valami nyomja a szívedet, mondta.

Igen.

Nekem mindent elmondhatsz!

A férfi hallgatott, sűrűn bólogatott, és időnként a szót elnyújtva azt mondta, „okay”, hogy jelezze, figyel Feniára, végül pedig megkérdezte: Mit tehetek érted?

Kérj ki! Ki tudsz – igen: ki tudsz kérni? Vissza akarok menni a kereskedelmiekhez. Vagy tudsz beszélni Queneau-val? Jóban vagy vele. Rád hallgat. Talán tud valamit tenni. El kell jönnöm a kultúrától. Én ott megfulladok!

Igen, mondta a férfi. Egyszer csak megrettent. Ez így talán kicsit túlzás. Valami szorongásfélét érzett, amit nem tudott megmagyarázni magának. Sosem rágódott az életén. Valamikor régen – nagyon régen elgondolkodott az életéről, akkoriban még nem rendelkezett élettapasztalattal. Fantáziaképei voltak, meg álmai, összekeverte az álmokat a gondolkodással. Nem lehet mondani, hogy az álmait követte volna. Ahogy az ember egy bizonyos vágányhoz megy, odament, ahol éppen elkezdődik az utazás egy bizonyos úti cél felé. Azóta sínen volt. A szíve mélyén tudta, nemritkán csak a szerencsének köszönhette, hogy nem siklott ki. Amíg azonban az ember robog a síneken, nincs min spekulálni. Az élet vagy szuperál, vagy nem. Ha szuperál, akkor az ember „az ember” általános alanyt használja. Az ember szuperál. Mindezt nem gondolta. Egyszerűen egyértelmű volt számára. Ezt az egyértelműséget tévesztette össze azzal a biztos talajjal, amelyen úgy tud járni, hogy nem kell minden egyes lépésnél elgondolkodnia. Most viszont ez a talaj kissé megingott a lába alatt. Miért? Ezen nem töprengett. Csak ezt az enyhe szorongást érezte. Most nekem kell egy pillanatra kimennem!

Megmosta a kezét, és az arcát tanulmányozta a tükörben. Nem tűnt idegennek. Bár a nem idegen még nem jelent ismerőst. A pénztárcájából elővett egy Viagra tablettát. Mindig tartott magánál egyet. Szétharapta, ivott rá egy korty vizet, és még egyszer megmosta a kezét.

Tudta, hogy Feniának – akárcsak neki – reggel nagyon korán el kell indulnia. Tehát korán le kell feküdniük. Szuperálniuk kell.

Taxival mentek Ixelles-be, az ő, Kai-Uwe lakásába. Ő vágyat színlelt, Fenia orgazmust. A kémia működött. Az ablakon át az utca túloldaláról kéken villódzott a Le Cerf Bleu bár neonreklámja. Kai-Uwe Frigge még egyszer fölkelt, és behúzta a függönyt.

Egy ember állt volna az ablakban? A fekete bosszúálló. A fantom. Az árnyékember. Úgy nézett ki, mint egy elhagyott ház falára festett képregényfigura: a Hotel Atlasszal rézsút szemben, a rue de la Braie sarkán álló ház minden ablaka sötét volt, az üzlethelyiség kirakata be volt deszkázva, a deszkákról félig leszaggatott plakátok lógtak cafatokban. Mellettük a házfalon graffitik, festékszóróval fölfestett olvashatatlan szavak – díszek, titkosírás, szimbólumok? A ház előtt építési palánk, rajta a bontással megbízott De Meuter cég táblája. Brunfaut felügyelő természetesen tudta, hogy a halott ház egyik első emeleti ablakának négyszögébe keretezett sötét alak nem festékszóró műve volt. De úgy nézett ki. A házak falait és a tűzfalakat a tetőig városszerte képregény-ábrázolások borították, Hergé vagy Morris rajzainak másolatai vagy variációi, Bonom állatai, illetve azoknak a fiúknak a művei, akik e művészek utódainak tartották magukat. Ha Brüsszel nyitott könyv, akkor a műfaja képregényfüzet.

Brunfaut felügyelő kilépett a Hotel Atlasból, és utasította a rendőrautókban ülő kollégáit, hogy vizsgálják át a környező házakat, és kérdezzék meg a lakókat, hátha a kérdéses időben véletlenül kinézett valaki az ablakon és látott valamit.

Ez az év is jól kezdődik, felügyelő úr!

Minden nap jól kezdődik, mondta Brunfaut. Az eső alábbhagyott, a felügyelő ott állt szétvetett lábbal, felhúzta nadrágja korcát, és miközben embereivel beszélt, tekintetét körbejáratta a szemközti házak homlokzatán. És akkor megpillantotta az árnyékalakot az ablakkeretben.

Az ablakban valóban ott állt egy ember. Egy bontásra ítélt ház ablakában. A felügyelő fölfelé nézett, le nem vette róla a szemét. A férfi nem mozdult. Tényleg egy ember lenne? Vagy egy baba? De mit keres az ablak mögött egy baba? Vagy csak egy árnyék, és annak a kontúrja tévesztette volna meg? Vagy mégis egy falfirka. A felügyelő elvigyorodott. Mosolya nem volt igazán természetes. Belülről jövő. Nem, tényleg egy ember állt ott. Lefelé nézett? Vajon látta a fölfelé néző felügyelőt? Mit látott?

Indulás, mondta Brunfaut felügyelő. Dologra! Ez a ház a tiéd, az meg a tiéd! Te meg…

Azt a düledezőt is? De hát az üresen áll!

Igen, azt is – nézz csak föl oda!

Ebben a pillanatban az árnyékember eltűnt.

Ellépett az ablaktól. Hol lehet a cigarettája? Talán a kabátzsebében. A kabát a konyhában, a széken hevert, az egyetlen bútordarabon, amely a lakásban maradt. David de Vriend kiment a konyhába, és magához vette a kabátját. Mit is akart? Ja, a kabátját. Miért is? Tanácstalanul álldogált, nézte a kabátját. Ideje indulni. Igen. Itt már nincs semmi. Dolga. A lakás teljesen ki volt ürítve. A falon lévő négyszögletes foltra nézett. Azelőtt egy kép lógott ott, „Erdőrészlet Boortmeerbeeknél”, hangulatos tájkép. Még emlékezett, amikor ideakasztotta. Egy életen át ott volt a szeme előtt, míg aztán már észre sem vette. Most meg: egy üres hely. Már csak az látszott, hogy volt ott valami, ami már nem volt ott. Élettörténet: üres körvonal egy tapétán, amely már szintén egy előtörténetre lett felragasztva. Alatta az azelőtt ott álló szekrény kontúrja rajzolódott ki. Mit őrzött benne? Ami egy élet során összegyűlik. Mögötte micsoda kosz! Most látható lett. Csomókká összeállt porcicák, zsíros, kormos, penészes kosz. Hiába takarítasz egy életen át, igen, takaríts csak egy életen át, amikor kiürítik a lakásodat, mindig kosz marad utánad! Minden felület mögött, minden felszín mögött, amelyet lemosol, minden előlap mögött, amit fényesre törölsz. Amíg fiatal vagy, ne hidd, hogy ott még semmi sem lesz rothadt, penészes és korhadt, amikor egyszer csak eltakarítják az életed. Fiatal vagy, és azt hiszed, még semmit, vagy csak keveset, kaptál az élettől? De ott hátul a piszok mindig egy egész élet piszka. Csak a kosz marad, mert te magad is kosz vagy, és a koszban végzed. Ha viszont megöregszel: szerencséd volt. De becsaptad magad, még akkor is, ha egész ajándékba kapott életedben csak takarítottál – a végén kiürítik a lakásodat, és mit találnak? Koszt. Ott van minden mögött, minden alatt, ez az alapja mindennek, amit csak kitakarítottál. Egy tiszta élet. Ilyen a tiéd is. Míg elő nem kerül a kosz. Ott volt a mosogató. Állandóan mosogatott. Sosem volt mosogatógépe. Használat után minden tányért, minden csészét azonnal elmosogatott. Ha egyedül ivott egy kávét, és hát egyedül volt, szinte mindig egyedül volt, akkor állva itta meg a kávéját, a mosogató mellett, hogy rögtön elmosogathassa a csészéjét, hogy miután megitta az utolsó kortyot, már meg is nyithassa a csapot, mindig ugyanaz a mozdulatsor volt, kiöblítette, megszárította, fényesre törölte és a helyére tette a csészét, hogy minden tiszta legyen, ezt mindig fontosnak tartotta, tiszta legyen az élete, és tessék: mit lát most, ott, ahol a mosogató állt? Dohot, penészgombát, nyálkás mocskot. Még a sötétben és a félhomályban is látszott a mocsok. Már semmi sem maradt a lakásban, kiürítették, de ez még ott volt, láthatóan: a gondosan tisztán tartott élete mögött lerakódott kosz.

Visszadobta kabátját a székre. Szeretett volna – mit is? Körülnézett. Miért nem ment még el? El kellene mennie, gondolta. El kellene rohannia. Ez már nem az a lakás, amelyben élt. Ezek már csak helyiségek voltak, amelyekben valami előéletféle zajlott le. Még egyszer körbejárt. Minek? Hogy megbámulja az üres helyiségeket? Belépett a hálószobába. Ahol korábban az ágya állt, világosabb volt a parkett, a padlón kirajzolódó négyszög olyan volt a félhomályban, mint egy nagy csapóajtó. Az ablakhoz menet elhaladt mellette, hogy miért nem ment át rajta, egy üres szobában miért kerülte meg, mint aki attól fél, hogy a négyszög tényleg megnyílhat és elnyelheti? Nem félt. Mindig itt állt az ágy, most is úgy ment az ajtótól az ablakhoz, mint egész életében, az ágyat kikerülve. Kinézett: szinte karnyújtásnyira ott a szomszéd épület, egy iskola tűzlépcsője. Egy évben egyszer próbariadót tartottak, felbőgött a sziréna, a diákok pedig azt gyakorolták, hogy hogyan kell gyorsan és rendezetten lejönni a tűzlépcsőn. Hányszor állt ott David de Vriend az ablaknál, és nézte! A menekülést. Egy gyakorlatot. Karnyújtásnyira – ahogy mondani szokás. A lépcső már akkor is karnyújtásnyira volt, amikor beköltözött. Akkor ez is érvként szólt amellett, hogy megvegye a lakást. A lakás nagyon jó fekvésű, mondta az eladó, De Vriend pedig kinézett az ablakon a tűzlépcsőre, és bólintott: Igen, a fekvése jó! Arra gondolt, hogy ha egyszer úgy hozza a sors, egy ugrással a tűzlépcsőn teremhet, és eltűnhet, miközben elöl még dörömbölnek a bejárati ajtón. Biztos volt, hogy képes volna rá, semmi kétség, valóban meg tudta volna tenni. De ez ma már fel sem merülne benne. Mára a lépcső a karnyújtásnyi távolságon kívül került, elérhetetlen távolságba. A gyerekek, akik itt gyakorolták a menekülést, mindig ugyanolyan idősek voltak, megmaradtak gyerekeknek, csak ő öregedett meg, végül pedig már túl öreg, gyenge, rozoga volt az ilyesmihez, és kijött a gyakorlatból. Kinézett az ablakon, és látta – ez már nem karnyújtásnyira van. Eszébe jutott, hogy rá akart gyújtani. Indulnia kellene végre, gondolta, el kellene tűnnie – átballagott az előszobán, de nem a konyhába ment, ahol a kabátja és a cigarettája volt, hanem a nappaliba. Tanácstalanul megállt, és körülnézett, valamit keresett. Üres helyiség. Akart valamit – mit is akart még itt? Az ablakhoz lépett, igen: még egyszer megnézni a kilátást, látni a teret, amely mellett megadatott eltöltenie egész ajándékba kapott életét, és ahol megpróbálta megtalálni a „helyét az életben”.

Lenézett a kék fényre. Nem gondolt semmit. Fázott. Azt is tudta, miért. Arra sem gondolt, hogy tudja, mert nem ért meg még egy gondolatot. Benne volt, régi tudás. Nem kell fejben megfogalmaznia. Mozdulatlanul nézett le a rendőrautókra, szíve összehúzódott, újra kitágult, a lélek vállrándítása.

Régen, tanár korában mindig igyekezett ezt kiirtani a tanulók dolgozataiból, az ilyen blablabla-vessző-gondolta-mondatokat.

De nem tudta őket leszoktatni róla. A gyerekek valóban azt gondolják, hogy az embereknek, amikor egyedül vannak, szüntelenül gondolta-a-férfi vagy gondolta-a-nő típusú mondatok járnak a fejükben. Aztán ezek a-gondolta-a-férfi vagy gondolta-a-nő fejek összeütköztek, amiből mondta-a-férfi, mondta-a-nő mondatok születtek. Valójában odabent a fejekben is hihetetlen csönd van az istentelen égbolt alatt. Locsogásunk csak visszhangja ennek a csöndnek. Szíve hidegen húzódott össze és tágult ki. Összehúzódott és kitágult. Belélegzett, kilélegzett. Hogy lüktet a kék fény!

Ekkor csöngetést hallott. Aztán egy ököl dörömbölését a bejárati ajtón. Kiment a konyhába, fölvette a kabátját. Bement a hálószobába. Odakint valaki még mindig verte az ajtót. Az ablakhoz menet David de Vriend megint tett egy kis kerülőt. Kinézett. Nem karnyújtásnyira van. Leült a padlóra, rágyújtott egy cigarettára. Kopogtatás. Dörömbölés.

Második fejezet

Az eszmék megzavarják azt,
ami nélkülük nem is lenne

Egy kis depressziót csak megengedhet magának az ember. Martin Susman értett a túléléshez: a „Noé bárkáján” dolgozott. Az Európai Bizottság Oktatási és Kulturális Főigazgatóságán a „C” Kommunikációs Igazgatóságának EAC-C-2 „Kulturális Programok és Intézkedések” osztályát vezette.

A munkatársak maguk között csak Noé bárkájának, vagy röviden A Bárkának nevezték részlegüket. Hogy miért? Egy bárkának nincs úti célja. Csak lebeg az áramlatokon, ringatózik a hullámokon, dacol a viharokkal, és csak egyet akar: megmenekülni, és megmenteni a fedélzetén lévőket.

Martin Susman gyorsan fölfogta, hogy erről van szó. Eleinte nagyon boldog és büszke volt, hogy sikerült megcsípnie ezt az állást, kivált, hogy nem „END”-ként (Expert National Detache-ként, vagyis kihelyezett nemzeti szakértőként), valamelyik osztrák párt vagy hatóság embereként küldték Brüsszelbe, hanem közvetlenül a Bizottságnál pályázott, és a jelentkezők közül őt választották ki – vagyis valóban nemzeti kötelezettség nélküli, európai hivatalnok lett! Ám aztán látnia kellett, hogy az oktatási és kulturális részlegnek az Európai Bizottságnál nincs különösebb tekintélye, sőt egy kicsit meg is mosolyogják. A főigazgatóságot az apparátusban egyszerűen csak „a kultúrának” nevezték, az „oktatást” el is sinkófálták, pedig az oktatás területén, például az Erasmus-program kifejlesztésével és keresztülvitelével figyelemre méltó sikereket értek el. Amikor pedig „a kultúráról” esett szó, annak volt valami különös mellékzöngéje, olyan, mint amikor a Wall Street brókerei beszélgetnek valamelyik hóbortos rokonuk hobbijáról, a numizmatikáról. De az „európai kultúra” imázsa a nyilvánosságban is rossz volt, már ha a nyilvánosságot egyáltalán érdekelte az „európai kultúra”. Martin Susman csak nemrég foglalta el posztját, és még olvasta az otthoni lapokat – tipikus hiba, amibe a kezdők olykor beleesnek –, amikor Ausztriában azért tört ki felháborodás, mert az állt az újságokban, hogy az osztrákokat a kultúrával „fenyegetik”: az Európai Unió valamennyi tagállamának joga van egy biztosi posztra, minden ország jelölhet egy személyt, akire aztán a Bizottság elnöke rábízza valamelyik területet. Amikor az aktuális európai választások után újraosztották a reszortokat, az a pletyka járta, hogy az osztrákok által jelölt biztosnak a „kultúrát” szánják. Az osztrák kormánykoalícióban kitört a veszekedés, mert a kijelölt biztos pártja az ügy mögött a koalíciós partner intrikáját orrontotta, Ausztria tiltakozott, az osztrák lapok pedig szították a hangulatot, amihez bizton számíthattak olvasóik felháborodási hajlandóságára: „A kultúra fenyeget bennünket!”, vagy „Ausztria szemét a kultúrával akarják kiszúrni!”.

Ez azért elég meglepő reakciónak tűnik, ha meggondoljuk, hogy ez az ország előszeretettel – nos, ha nem is „tekintette”, de – „kultúrnemzetnek” nevezte magát. Mindenesetre a reakció megfelelt annak a pozíciónak, amit a „kultúra” az európai hatalmi struktúrában elfoglalt, és az ezzel járó imázsnak és jelentőségnek. Az imázs és a jelentőség az egyes reszortok által szétosztható büdzsé nagyságától, valamint a politikai és gazdasági elitekre gyakorolt befolyástól függött. És e két ügyben a „kultúrának” nem állt jól a szénája. Végül az osztrák jelölt mégsem a kulturális reszortot kapta, hanem a „regionális politikát”, amit a kultúrnemzet ujjongva fogadott: „337 milliárdos költségvetés fölött rendelkezünk!”, jelentették az osztrák lapok.

A „kultúrát” Görögország kapta. Ez nagyon is helyénvalónak tűnt, ha az ember az ókori Görögországnak az európai kultúra megalapozásában játszott szerepére gondol, ugyanakkor a maga érthető módján cinikusnak is, ha az európai demokrácia leépülését az ókori Görögország rabszolgatartó társadalmával próbáljuk összefüggésbe hozni, holott a helyzet roppant egyszerű: Görögország megítélése – véget nem érőnek tűnő pénzügyi és költségvetési válsága miatt – a béka feneke alatt volt, ezért a görögök védtelennek bizonyultak, és azt kellett elfogadniuk, amit kaptak. A legalacsonyabb presztízsű területet. Ez nem feladat, hanem büntetés: aki nem tud bánni a pénzzel, arra jobb, ha nem bíznak pénzt, tehát egy olyan területet kap, amelynek jelentéktelen a költségvetése. A görög biztos, egy elkötelezett nő, azért küzdött, hogy erős csapata legyen, amelyben megbízhat, és amely a Bizottságon belül mégis némi súlyt adhat neki. Sikerült kikérnie néhány, a Bizottság apparátusában tapasztalatot szerzett, a többi főigazgatósággal jó kapcsolatokat ápoló és jó hírű honfitársát, hogy velük töltse be főigazgatósága kulcspozícióit. Így helyezték át Fenia Xenapoulout a „kereskedelemtől”, és léptették elő A Bárka igazgatóságának élére, ahol Martin Susman dolgozott.

Fenia nem utasíthatta vissza ezt az előléptetést. Aki az Európai Bizottság apparátusában karriert szeretne befutni, annak bizonyítania kell mobilitéját. Ha valaki nem mutatkozott kellőképpen készségesnek, és visszautasított egy ilyen feladatkörváltásra szóló ajánlatot, az bizony elásta magát. Fenia tehát áttelepült A Bárkába, az első időben azzal a szándékkal, hogy itt aztán igazán bizonyíthatja mobilitéját, ugyanis rögtön az első alkalmat megragadva, különös tekintettel visibilitéjára, megcélozta a következő váltást. A visibilité az apparátuson belüli előrelépés szempontjából ugyancsak döntő jelentőségű: láthatónak kell lenni, úgy dolgozni, hogy az ember újra és újra kitűnjön a munkájával.

Fenia tudta, mi a nyomor. Volt alkalma megismerni. Megvolt benne az az izzó energia, amely azoknak az embereknek a sajátja, akiknek alacsony származásuk, nyomorúságuk örökre beleégett a lelkükbe, és bármilyen sokra viszik is, soha nem tudnak felülemelkedni rajta, hiszen bárhová kerülnek, a lelküket mindig magukkal viszik. Fenia az élet nyújtotta első lehetőségtől kezdve újra és újra bebizonyította, hogy kész megragadni az alkalmat. Ha valaki mutatott neki egy ajtót, mondván, ha megtalálod a kulcsot, ezen az ajtón kijutsz a szabadba, akkor ő kitartó munkával megkereste a kulcsot, hajlandó volt minden létező kulcsot türelmesen addig reszelgetni, amíg végül valamelyik beleillett a zárba, de aztán valamikor elérkezett az a pillanat, amikor fogott egy fejszét, és szétverte vele az ajtót. Végül a fejsze lett az az eszköz, amellyel minden ajtót ki tudott nyitni.

Martin Susman ki nem állhatta Feniát. Fenia belépése óta romlott a munkahelyi légkör. Szemmel láthatóan megvetette az itteni munkát, miközben elviselhetetlen nyomást gyakorolt mindenkire, hogy ő kerüljön a kirakatba.

Fenia Xenopoulou jól aludt. Számára az alvás az önfegyelem, a test fölötti kontroll része volt. Úgy kapcsolódott rá az alvásra, mint egy akkumulátortöltőre. Karját és lábát felhúzta, összegömbölyödött, állát leszegte. És máris töltötte magába az erőt a következő napi küzdelemhez. Csak akkor nem álmodott, ha aludt.

Horkoltam?, kérdezte reggel Fridzs.

Nem. Jól aludtam!

Mint egy gyerek.

Igen.

Nem, tulajdonképpen inkább, mint egy embrió.

Mint egy embrió?

Igen. Ahogy ott feküdtél. Az embriókról készült fényképekre emlékeztetett. Kérsz kávét?

Köszönöm, nem! Mindjárt indulnom kell! Búcsúzóul szerette volna megcsókolni a férfit, és azt mondani: „Gondolj rám!” de ehelyett csak biccentett, és azt mondta: indulnom kell…

Martin Susman az irodába menet megkapta a legfrissebb információkat. Ha csak az időjárás megengedte, vagyis ha nem esett, biciklivel járt dolgozni. Így legalább mozgott egy kicsit, de a fő ok nem ez volt. A metró lehangolta. Az a sok fáradt, szürke arc, már kora reggel. A kerekes bőröndökkel és aktatáskákkal közlekedő emberek magukra erőltetett arckifejezése: mindig dinamikusnak és kompetensnek, versenyképesnek látszani, rosszul illeszkedő maszkok, amelyek alatt bezápul viselőjük valódi arca. Azok a semmibe bámuló tekintetek, amikor felszáll egy-egy koldus, tangóharmonikájával eljátszik egy számot, majd joghurtospoharával egy kis pénzt kér. Miféle dalok voltak ezek? Martinnak fogalma sem volt róla, talán a múlt század húszas-harmincas éveinek slágerei, a háború előtti időből. Kiszállás. Az üzemen kívüli mozgólépcsőkön tapodó, a földalatti örök építési területein, pozdorjalemezekkel elfalazott, mocskos folyosókon gépiesen mozgó, a pizzás- és kebabosbódék között, a testkipárolgás- és rothadásszagban nyomakodó emberáradat, végül az utcára vezető feljáró szélcsatornája, ki, a napfényre, ami már nem hatol el a borús lélekig.

Martin szívesebben járt kerékpárral. Hamarosan az EU-Cycling Groupnak is tagja lett. Ez a csoport minden belépő EU-hivatalnoknak személyi edzőt biztosít, aki megtanítja az alapokra, például arra, hogyan lehet élve átjutni a Montgomeryn, a tréner földeríti, melyik a legbiztonságosabb út az illető lakásától a munkahelyéig, ezt aztán néhány napig együtt gyakorolják, és azt is megtanulják, hogy menet közben ráragasszák a kerékpárúton parkoló autókra az „Elállja az utat!” szövegű matricát. A matricák nem tesznek kárt az autókban, könnyen el lehet távolítani őket. Az EU-Cycling-Groupnak nagy sikere volt, az uniós alkalmazottak jóvoltából a brüsszeli forgalomban néhány év alatt megkétszereződött a kerékpárosok aránya. Martinnak az tetszett a legjobban, hogy úton a lakásától a hivatalba spontán közösségek jöttek létre. Reggel, amikor elindult hazulról, legkésőbb a boulevard Anspach sarkán összefutott az első kollégával, aztán a másodikkal, végül nyolc-tíz fős bollyá duzzadva érkeztek meg. A német hivatalnokok versenykerékpárjaikon elhúztak a boly mellett, ők kerékpáros-öltözetben nyomták a pedált, mintha legalábbis meg kellene nyerniük valamilyen kritériumversenyt, így aztán munkaidő előtt szinte kizárólag németek használták az irodaépület pincéjében a zuhanyozókat. A jellegzetes holland városi bringáikon karikázó hollandok és a dél-európai országokból származó kollégák lazán, ráérősen, egy csöppet sem izzadva, öltönyben tekertek egymás mellett, beszélgettek, és többet tudtak meg, mint a kantinban – minden új pletykát, intrikát és karrierugrást. A jólinformáltsághoz ezek a biciklis beszélgetések a European Voice olvasásánál is fontosabbak voltak, és legalább olyan fontosak, mint a Financial Times tanulmányozása.

A rue de l’Écuyer-n Bohumil Szmekal, Martin barátja és kollégája a C-1-ről („Kultúrpolitika és interkulturális párbeszéd”) is csatlakozott a bolyhoz, majd alig kétszáz méterrel odébb meghallották Kassándra Mercouri, Fenia Xenopoulou irodavezetőjének kiáltását. Bohumil és Martin lefékezett, és bevárta Kassándrát, hagyta, hogy elhúzzanak a többiek, és hármasban kerekeztek tovább.

Van már valami ötleted?, kérdezte Bohumil. Aztán izgatottan felkiáltott: „Vigyázz!”, és egy autóra bökött, amely a kerékpárúton parkolt. Válltáskájából villámgyorsan előhúzott egy matricát, a kormányt elengedve lehúzta róla a fóliát, és az autó mellé kanyarodva az oldalsó ablakára ragasztotta a címkét.

Hatalmas dudálás következett.

Durr bele, bumm! Ezzel megvolnánk!, mondta diadalmasan.

A matricáiddal még az autóknál is nagyobb veszélyt jelentesz, mondta Kassándra. Kassándra molett, harmincas évei derekán járó nő volt, folyvást vagy aggodalmaskodó, vagy jóságos tekintettel nézett a világba, mellette az alacsony, vékony Bohumil, aki hiába volt valamivel idősebb nála, pajkos kisfiúnak tűnt. Bohumil elvigyorodott. Na, áruld el: neked eszedbe jutott a megváltó ötlet? Az egész igazgatóságon leállt a munka, mert még mindig senki…

Milyen ötlet? Fogalmam sincs, miről beszélsz!

A Big Jubilee Projectről! Nem válaszoltál még a kör-e-mailre. Egyébként még én sem.

A Big Jubilee Project? Azt hittem, arra nem kell válaszolni!

Persze. Mindenki halottnak tetteti magát. Ebből nem lesz semmi. Senki sem tartja fontosnak. Nem is csoda, ha arra az öt évvel ezelőtti buktára gondolok!

Akkor én még nem voltam itt.

Miért lett volna az bukta? Az a parlamenti ünnepség a gyermekkövetekkel igazán megható volt! Gyerekek egész Európából! Ahogy a vágyaikról, a jövőről, a békéről és a…

Sándra, kérlek! Még hogy gyermekkövetek! Felért egy gyermekmolesztálással! Szerencsére a nyilvánosság semmit sem vett észre! Szóval nekem az az ötletem, hogy… Vigyázat! Félrerántotta a kormányt, leszorítva Martint az út közepére, és a kezében máris ott volt a matrica, de leejtette, Martin visszaszorította a kerékpárútra, és ráordított: Megőrültél!?

Igen. Szóval az a véleményem, hogy a történelemből tanulni, mint tudjuk, azt jelenti: soha többé! Ennek nem szabad még egyszer megtörténnie. Soha többé Jubilee! Drága és kínos! Nem is értem, Xeno miért tartja olyan fontosnak!

Az összes főigazgatóság benne van. Ha kitesz magáért, szerezhet egy jó pontot, mondta Kassándra. Azért nyomatja így. Tizenegykor értekezlet. Hallani akarja az ötleteinket.

Én teljesen másképp értettem, mondta Martin. Azt gondoltam…

Lehet, hogy elhalasztják az értekezletet! Még nincs megerősítve, de a főnökasszony ma délelőttre időpontot kért az elnöknél. Egyébként tudjátok, mit olvas éppen?

Na, az érdekel a legkevésbé!

Nem mondod komolyan: könyvet? Még hogy Xeno olvas? Ne már, Sándra, képzelődsz!

De, könyvet, tényleg. És nem képzelődöm. Nekem kellett futólépésben beszereznem neki. Nem fogjátok elhinni!

Mondd már!

Vigyázat!

Figyelj!

Tehát. A főnökasszony napok óta úgy készül a találkozóra az elnökkel, mint egy tábornok a csatára. Mindent tudni akar róla, a szövetségeseitől a kedvenc ételéig mindent, még azt is, hogy mi a kedvenc könyve. Hátha a small talk[*] közben elejtheti. Ebben szörnyen akkurátus.

Ne mondd, az elnöknek van kedvenc könyve?

Alighanem A tulajdonságok nélküli ember!, mondta Martin.

A tulajdonságok nélküli ember? Az akár az önéletrajzának is lehetne a címe!

Gyerekek, kérlek benneteket! Figyeljetek! Magáncsatornákon keresztül kiderítette. Az elnöknek tényleg van kedvenc könyve! Egy regény! De ezt nem tudja senki! És nyilván több példánya is lehet belőle, mert állandóan azt olvassa. Az egyiket az ágya mellett tartja. Egy van a hivatalban az íróasztalán. És valószínűleg van egy a barátnője lakásán is! Kassándra arca ragyogott. A vékony izzadságrétegtől? Örömében? Akárhogy is, mesélte, kellett szereznem egy példányt, és a főnökasszony most azt olvassa!

Xeno irodalmat olvas, álmélkodott Martin, egy regényt! A karrierje érdekében nem átall akár még egy regényt is elolvasni!

Fenia Xenopoulou az íróasztalánál ült és olvasott. Megdöbbentette, amit olvasott. Nagyon gyorsan tudott olvasni, megtanulta, hogyan kell az oldalakat valósággal beszkennelni és a belőlük nyert információkat a fejében különböző fiókokba rendezni, hogy aztán szükség esetén villámsebesen előhúzhassa őket onnan. Ez azonban regény volt. Ahhoz azonban, hogy megfejtse, mi ebben a pláne, nem volt megfelelő rasztere. Melyek az alkalomadtán használható információk, mi az istent jegyezzen meg belőle? Egy ember életét mondják el benne, ez eddig szép és jó, de mi köze neki ehhez a vadidegen emberhez? Ráadásul az illető egy egészen más korban élt, ma már senki sem gondolkodik és cselekszik így. Egyáltalán: tényleg élt, vagy az egész csak kitaláció? A Google szerint tényleg létezett, és a maga korában fontos szerepet játszott, hatással volt az egész kontinens, sőt végső soron az egész világ politikai rendjére. De azért annyira jelentős mégsem lehetett, mert akkor ő is hallott volna róla az iskolában. Inkább amolyan szakembereknek való eset lehetett, akik maguk sem tudtak egyezségre jutni a szóban forgó férfiú szerepének megítélését illetően.

Türelmetlenül továbblapozott, átugrott egy fejezetet. Nem értette: itt szó sem volt – legalábbis eddig – politikai döntésekről. Csak szerelemről. Az egész könyv egy olyan nő nézőpontjából volt megírva, aki szerette ezt az embert. De a nő neve nem szerepelt a férfiról szóló Wikipédia-bejegyzésben. És az sem derült ki világosan, hogy a nő tényleg szerette-e a férfit, legalábbis eddig nem derült ki. Mindenesetre kihívásnak érezte, hogy magára vonja a férfi figyelmét és meghódítsa. De ha ez a nő csak az írónő képzeletének szülötte, mi értelme elolvasni, hiszen az egész csupán fikció, hogy a nő hogyan próbált meg hatalmába keríteni egy olyan férfit, akinek történelmi időkben valóban volt hatalma? Ha az írónő azt akarta megmutatni, hogy hogyan tehet szert egy nő hatalomra nagy hatalmú férfiak fölött, miért nem inkább egy életvezetési tanácsadó könyvet írt? A regényben előfordultak intrikák, negédes incselkedések, a politikai vetélytársak közötti harcok, de végül – Fenia egyre ingerültebben lapozgatott, elolvasott egy oldalt, majd átugrott tízet –, végül az egész a szerelemre futott ki, illetve arra, hogy milyen jelentéktelen is a politikai hatalom a szerelem hatalmához képest. Lehet ezt így mondani? Micsoda marhaság ez az egész, minden regény marhaság!

Fenia hátradőlt. Ez volna az elnök kedvenc könyve? Az elnök nem normális! És ez a sok gondolat! Hogy mit gondolt a nő, mit gondolt a férfi, honnan a fenéből tudhatná az írónő? Ha ez az ember tényleg létezett, akkor semmi kétség, a levéltárakban maradtak fenn források, dokumentumok, szerződések, okiratok, de gondolatok? Gondolatokat soha nem rögzítenek és soha nem is rögzítettek okiratokban. Akinek van egy csöpp esze, mindent elkövet, hogy ne legyen semmi, amiből bárki is olvashatna a gondolataiban.

Behunyta a szemét, és a tegnap estére gondolt, Fridzsre, az éjszakára. Tényleg azt gondolta, hogy Fridzs – Fridzs tényleg azt gondolta, hogy ő, Fenia…

Fenia mereven ült, de úgy érezte, meginog. Kinyitotta a szemét, összeszedte magát – és ebben a pillanatban számítógépe képernyőjén megjelent: új üzenet Kassándra Mercouritól. „Találkozó az elnöknél ma sajnos mégsem lehetséges. Az elnök hivatala a közeli napokban új időpontjavaslatot tesz.”

Becsukta és félretette a könyvet.

Címzett: B. Szmekal („Interkulturális párbeszéd”), M. Susman („Kulturális intézkedések”), H. Athanasiadis („Valorizáció”), C. Pinheiro da Silva („Nyelvi sokféleség”), A. Klein („Médiakompetencia”). Fenia egy pillanatig habozott, majd törölte Helene Athanasiadist.

Tárgy: Jubilee Project

Időpont-megerősítés: 11 óra, Tárgyaló. Javaslatokat várok.