Susanne Hampton

A legdrágább ajándék

Caroline Anderson

Babát karácsonyra

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susanne Panagaris, 2015 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Szívhang 672. eredeti címe: A Baby to Bind Them

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Scheer Katalin

© Harlequin Books S. A., 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Szívhang 673. eredeti címe: Christmas Eve Baby

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 672–673. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-382-0

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József 0

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Susanne Hampton

A legdrágább ajándék

ELŐHANG

Jade Grant jókedvűen dúdolgatott a rádiózenére, miközben vacsorát készített magának. A zene hangos volt, ahogy mindig is szerette, ha senki sem panaszkodhat a hangerő miatt. Időnként elénekelt néhány szót, de sem a szöveg, sem a dallam nem ment tökéletesen, így többnyire megmaradt a dúdolásnál.

Mezítláb táncolt néhány lépést a hűtőszekrény felé. A zene ritmusára ringatta a csípőjét, és rögtönzött pörgésbe kezdett. Bár a hangja egyértelműen hagyott némi kívánnivalót maga után, a tánc jobban állt neki.

A zene ütemére kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját, bekukkantott, és friss brokkolit meg sárgarépát vett ki belőle. Legújabb kedvenc dala az ablakpárkányon álló táskarádióból szólt.

Olyan otthonosan érezte magát! Nem mindig volt ez így, de most végre minden a helyére került. Csecsemőápolói karrierje beindult, szerette a munkáját a Los Angeles-i Körzeti Kórházban, s bár jelenleg nem járt senkivel, nem volt hiány randikérőkből.

A faliórára pillantott, és elmosolyodott. A nővérének és a sógorának már meg kellett érkeznie Palm Springsbe, ahol a hosszú hétvégét töltik.

A szálloda az internetes képek alapján fényűzőnek tűnt, és rendkívül jó értékeléseket kapott. Jade remélte, hogy Ruby és David kiélvezik ezt a néhány napot, mielőtt a baba megszületik.

A nővére és a férje befogadták Jade-et az otthonukba, miután a múlt hónapban egy csőtörés miatt elárasztotta a víz a lakását. Az utazás Jade szerény eszköze volt arra, hogy kifejezze nekik a háláját. Úgy tervezte, hogy amint a javítások befejeződnek, visszatér tengerparti otthonába, de ez időbe telik, mivel a biztosítótársaság még mindig tárgyalt a bérbeadójával. Jade bútorozottan bérelte a lakást, így szerencsére nem vesztett el semmilyen személyes tárgyat, szóval az egész nem volt igazán tragikus, inkább csak kényelmetlen.

Befejezte a zöldségek aprítását, és feltette a lábast a tűzhelyre, majd kikapcsolta a rádiót, és bement a nappaliba. Ha csupán átmenetileg is, de csodálatos érzés, hogy néhány napig csak az övé a nagy ház, gondolta, miközben helyet foglalt a kanapén. A Santa Monica-i lakása elég kicsi volt, és a papírvékony falak miatt sokkal többet hallott a szomszédai életéből, mint szeretett volna, így nagyon élvezte, hogy a testvéréék házában lehet.

Letelepedett a hatalmas karosszékbe, lábát a párnázott karfára tette, és a távirányítóért nyúlt. Mivel egész nap talpon volt a kórházban, úgy döntött, hogy a hatórás hírek és a vacsora után csak megfürdik, olvas egy kicsit, és korán lefekszik.

Bekapcsolta a tévét, és azonnal elkomorult, amikor meglátta a szörnyű felvételeket a Pacific Coast Highwayn történt tömegkarambolról, amely aznap délután történt. A gyomra felfordult az összetört autók láttán, és a szívverése egy pillanatra megállt. Nemcsak az áldozatokra gondolt, hanem imádkozott a szeretteikért is, akiknek az élete már soha nem lesz ugyanolyan.

Jade és Ruby tizenévesek voltak, amikor a szüleik meghaltak egy közlekedési balesetben. Ez a sorscsapás mindkét lány életében fordulópontot jelentett. Ruby, az idősebbik hirtelen úgy érezte, hogy át kell vennie az irányítást. Sokat változott, óvatosabbá vált, stabilitásra vágyott, míg Jade éppen ellenkezőleg: elhatározta, hogy minden pillanatból kihozza a legtöbbet, és ettől kezdve az volt a mantrája, hogy „az élet túl rövid”.

A Los Angeles-i rendőrség autóinak kék fényei villództak a képernyőn, és mentőautók szelték át az autópályát, hogy áldozatokat hozzanak ki a roncsok közül. Mindkét irányban kilométeres dugó alakult ki. A szörnyű katasztrófa minden részletét híradós helikopterek rögzítették.

Jade szíve elnehezült a képek láttán, és rémülten gondolt arra, hogy bizonyára vannak halálos áldozatok. Már nem volt kedve táncolni. Odasétált a tűzhelyhez, kikapcsolta, aztán levette az edényt a főzőlapról. Hirtelen meghallotta, hogy a zsebében megcsördül a mobiltelefonja. Ismeretlen szám, vette észre, mielőtt válaszolt volna a hívásra.

– Jade Grant? – kérdezte egy nő komoly hangon.

– Igen, én vagyok.

– Meg Dunbar őrmester a Los Angeles-i rendőrségtől. Sajnálattal tájékoztatom, hogy baleset történt a Pacific Coast Highwayn. A nővérét a Los Angeles-i Körzeti Kórházba szállították.

Jade szédült, pánik fogta el, és a szíve vadul vert.

– Nem, az lehetetlen, itt valami tévedésnek kell lennie! Ő Palm Springsben van a férjével.

– Sajnos ő és a férje két órával ezelőtt balesetet szenvedtek a Pacific Coast Highwayn. Amikor végre ki tudták vágni őket az összetört autóból, kórházba szállították őket. Sikerült megtalálnom az ön telefonszámát a nővére mobiltelefonjában. Kérem, jöjjön be minél hamarabb a kórházba, a nővérét épp most tolják be a műtőbe. Súlyos sérüléseket szenvedett.

– Mi lesz a babával?

– Miss Grant, attól tartok, nem tudok több információt adni a nővére állapotáról. Az orvosok többet mondanak majd, ha majd ideér.

– És David, a férje? Ő vele van?

A vonal másik végén egy pillanatig csend támadt.

– Nagyon sajnálom, Miss Grant, de a nővére férje nem élte túl a balesetet.

A telefon kicsúszott Jade kezéből, és a padlóra esett. A lány megdermedt, és remegni kezdett. Hangosan felsikoltott, és nekidőlt a hideg falnak. A rendőrnő szavai szirénaként zúgtak a fejében. Még mindig látta a képernyőn a baleset képeit, és hirtelen tudatosult benne, hogy David valahol ott maradt a borzalom közepén. Soha nem érkezett meg Palm Springsbe…

Zsibbadt érzés terjedt szét a testében, csak a szívét szaggatta-tépte a fájdalom.

Mintha az elmúlt nyolc évet kitörölték volna, Jade hirtelen újra az a tizennyolc éves lány lett, aki épp most tudta meg egy szociális munkástól, hogy a szülei meghaltak. A Fairfax Avenue és a Wilshire Boulevard kereszteződésében egy teherautó áthajtott a piros lámpán. Az apja és az anyja azonnal meghalt.

Soha nem gondolta volna, hogy az élet ilyen kegyetlen lehet, és a családját kétszer is ilyen tragédiával sújtja.

Egy pillanatig tompán bámulta a falat. De ellentétben az évekkel ezelőtt történtekkel, most nem omlott össze. Akkoriban Ruby ott volt mellette, hogy megvigasztalja. Most Jade-nek kell összeszednie magát, hogy a nővére mellett álljon, amikor az megkapja a szörnyű hírt, hogy David meghalt. Ezúttal neki kell Ruby támaszának lennie.

A táskája és a kulcscsomója után nyúlt, kényszerítette magát, hogy visszatérjen a valóságba, és tiszta fejjel gondolkodjon. Nagyon fontos, hogy minél hamarabb beérjen a kórházba. Ruby épp most vesztette el élete szerelmét és születendő gyermeke apját.

Könnyek gördültek le az arcán, miközben az ajtó felé rohant. Mély lélegzetet vett, és arra a feladatra koncentrált, hogy biztonságosan eljusson a kórházba. A ház alig tíz percre volt a Los Angeles-i Körzeti Kórháztól, de az út egy örökkévalóságnak tűnt, mivel a Wilshire Boulevard-on a munka utáni sűrű forgalom feltartotta. Amíg várt, a szíve fájdalmasan verdesett a mellkasában. A gyomra felfordult, amikor arra a kegyetlen tényre gondolt, hogy a baleset David életébe került.

Néhány órával korábban még együtt ültek a konyhában, és az előttük álló csodálatos napokról beszélgettek. A pár megköszönte Jade-nek, hogy megszervezte nekik ezt az utat. David azt tervezte, hogy kifestik a gyerekszobát, amikor visszatérnek, és Ruby már elkezdte feltölteni a szekrényeket babaruhákkal, várva első gyermekük születését. Nagyon boldogok voltak, amikor megtudták, hogy kislányuk lesz, de ha fiú lenne, akkor is ugyanolyan izgatottak lettek volna.

Végül Jade beért a kórház parkolójába. Amikor kiszállt a kocsiból, letörölte a könnyeit, és megacélozta magát.

Fogalma sem volt róla, hogy Ruby szíve ugyanabban a pillanatban állt meg. Nővére a műtőasztalon vesztette életét, néhány perccel azután, hogy sürgősségi császármetszést hajtottak végre rajta, hogy megmentsék a kislányt, akit Daviddel Ambernek neveztek el.

Jade hangosan sírt, amikor elmondták neki. Semmi, amivel az ápolók vagy a rendőrök vigasztalták, nem tudta elállítani a könnyeit. Semmilyen együttérzés nem volt elég ahhoz, hogy megállítsa a zokogását. Kételkedett benne, hogy a könnyek valaha is elapadnak, és tudta, hogy a szíve soha többé nem lesz könnyű és gondtalan. Ezúttal nem volt senki, akinek a vállára támaszkodhatott volna.

– Túl fogja élni? – kérdezte Jade. Félt a választól, mégis tudnia kellett. Az Amber születése óta eltelt két napban szüntelenül virrasztott apró unokahúga mellett, csak néha szundított el egy-egy pillanatra, ülő helyzetben.

– Jade – mondta a neonatológus gyengéden –, tudja, hogy Amber itt a legjobb ellátást fogja kapni.

A lány remegő hangon válaszolt:

– Tudom, dr. Greaves, és nem akarok udvariatlan lenni, de kérem, ne szépítse a dolgokat. Már több mint két éve dolgozom itt, ezért arra kérem, legyen őszinte velem a prognózist illetően.

A gyermekorvos egész éjjel Amberrel foglalkozott. Melissa Greaves az a fajta szakember volt, aki profi, ugyanakkor kedves és anyáskodó.

A doktornő tétovázása, mielőtt válaszolt volna, megerősítette Jade félelmeit, és érezte, hogy összeszorul a gyomra. Színlelt bátorságának álcája hamar le fog hullani róla.

Melissa ránézett, és a tekintete jelezte, hogy most kimondja a kemény igazságot.

– Ha őszinte akarok lenni, aggódom az unokahúga miatt. A súlya már így is nagyon alacsony, kevesebb mint két kiló. – Egy pillanatra megállt, és a tollat a ruhája zsebébe csúsztatta. – Amber erős baba, de mivel maga arra kért, hogy legyek őszinte, el kell mondanom: ha túléli ezt a napot, ötven százalék esélyt adnék neki a túlélésre. Mindössze huszonkilenc hétre született, tehát további komplikációk merülhetnek fel. Mivel Amber édesanyja közel két órán keresztül az autóban rekedt, a sürgősségi császármetszés előtt túl kevés vér áramlott a méhbe, és a méhlepényben rendellenességek keletkeztek. Ambernek nagyon keményen kell küzdenie, hogy esélye legyen a túlélésre.

Jade aggódva fordult a steril üvegfalak mögött fekvő törékeny kis teremtés felé. Számos, monitorokhoz csatlakozó vezeték tartotta életben. Jade óvatosan benyúlt az inkubátor ablakszerű nyílásán, és gyengéden megsimogatta Amber meleg, ráncos bőrét. A kislány úgy nézett ki, mint egy apró porcelánbaba.

Az ártatlan gyermek a túlélésért küzdött, nem is sejtve, hogy szülei életüket vesztették egy balesetben.

Melissa odalépett Jade-hez, és gyengéden a vállára tette a kezét.

– Legalább Ambernek nincs légzési nehézsége. Úgy tűnik, a kis tüdeje olyan jól működik, hogy nincs szüksége lélegeztetőgépre.

Jade százszázalékos garanciát akart a baba túlélésére, de ezt senki sem tudta megadni neki.

A környezet ismerős volt, most mégis rettegéssel töltötte el, hogy az újszülött-intenzívosztályon van. Ápolónőként mindennap gondozott koraszülött csecsemőket, de alig bírta elviselni, hogy Amber most ugyanilyen ellátásra szorul.

– Úgy néz ki, hogy egy újabb hosszú napot fogunk itt tölteni együtt, Amber, de meg tudod csinálni! – ígérte Jade az alvó babának, majd csendben hozzátette: – Nem foglak elhagyni. Soha. – Próbálta visszapislogni a könnyeit, és gyorsan elfordult, hogy Melissa ne lássa. A könnyek fátyolán át figyelte, ahogy unokahúga apró mellkasa emelkedik és süllyed a szaggatott légzéstől, és végtelenül el volt keseredve.

Soha életében nem érezte még magát ennyire tehetetlennek. Azt kívánta, bárcsak kivehetné ezt a törékeny teremtést az inkubátorból, és gyengéden odasúghatná neki, hogy minden rendben lesz. De korántsem volt biztos benne, hogy így történik. És még ha a baba életben marad is, árvaságra van ítélve.

A napok gyötrelmesen lassan teltek, de minden egyes óra, amit Amber túlélt, reményt adott Jade-nek. Szabadságot vett ki, hogy teljes mértékben rá koncentrálhasson. A baba súlya fokozatosan növekedett, és mind az orvosok, mind a csecsemőápoló nővérek egyre kevésbé aggódtak. Egyikük sem keltett benne hamis reményeket, de azt sem említették, hogy Amber talán nem éli túl.

Jade négy napot töltött a baba mellett. Aggódott, hogy az anyai szeretet és kötődés hiánya tovább fokozza majd a komplikációkat, amelyeket Amber korai születése okozott. Megfogadta, hogy mindent megtesz a kislányért, most és egész életében. Amber elvesztette az édesanyját, de a nagynénjét soha nem fogja elveszíteni.

Jade, amíg csak él, megpróbálja jóvátenni, hogy elküldte kis unokahúga szüleit arra a nyaralásra, amely végül az életükbe került.

Közben a saját fájdalmával is küzdött. A baleset utáni első napokban alig bírta elviselni a gyászt és a lelkifurdalást. Nemcsak Amber miatt fájt a szíve, a nővérét is elvesztette – a nővérét, akit teljes szívéből szeretett.

Ruby és Jade mindig is nagyon közel álltak egymáshoz, és a szüleik halála után ez a kötelék még szorosabbá vált. Jade számára Ruby volt a legcsodálatosabb nővér a világon: kedves, vicces és gondoskodó. Most úgy tűnt neki, hogy lényének egy fontos része örökre eltűnt. Figyelmeztetés nélkül szakadt ki az életéből.

Anélkül, hogy megköszönhette volna a nővérének mindazt, amit érte tett… Az összes testvéri tanácsot, amit Ruby adott neki – tanácsokat, amelyeket Jade nagyra értékelt, de többnyire figyelmen kívül hagyott… Az összes könnyet, amit együtt ontottak olyan fiúkért, akik nem érték meg… A késő esti telefonbeszélgetéseket, melyek során nem beszéltek semmi különösről, mégis órákig tartottak…

Mindez visszavonhatatlanul elveszett. Soha többé nem tud együtt nevetni a nővérével. Soha többé nem nézheti, ahogy David szeretettel néz a feleségére. És David soha többé nem fogja kijelenteni, hogy a gyerekük biztosan a legszebb kislány lesz a világon, hiszen az anyjára hasonlít majd.

Jade néha azzal viccelődött, hogy olyanok, mint egy rossz szappanopera párja, de az egymás iránti szeretetük rendíthetetlen és őszinte volt. Ez a bizonyosság segített most Jade-nek, hogy erős maradjon. Tartozott Rubynak és Davidnek azzal, hogy ott legyen a lányuk mellett, és megadja neki azt a szeretetet, amivel ők halmozták volna el.

De még mindig ott volt a bűntudat, amely súlyosan nyomta a vállát. Felelősnek érezte magát azért, hogy Amber túl korán látta meg a napvilágot. A baleset óta újra és újra lejátszotta lelki szemei előtt a jelenetet. Miért ő foglalta le nekik a nyaralást? Ha nem utaznak el Palm Springsbe, soha nem kerültek volna abba a szörnyű balesetbe! Amber pedig még mindig biztonságban lenne az anyja méhében, és még mindig tíz hét lenne hátra a várva várt szülésig.

Ehelyett Jade-nek most Amber szüleinek temetését kell megszerveznie, ugyanakkor megpróbált erős lenni a kislányuk érdekében. Tudta, hogy Amberrel nehéz út áll előttük, de együtt erősebbek lesznek.

Most már csak ők ketten maradtak.

1. FEJEZET

– Most megkezdjük a landolást Adelaide felé. Kérem, hogy az ülésüket állítsák függőleges helyzetbe, és hajtsák fel az első asztalokat. Tizenöt perc múlva leszállunk. A pontos idő Adelaide-ben 11:30. A csomagjaikat az ötös számú futószalagnál kapják meg. Reméljük, hogy kellemesen utaztak. Az egész legénység nevében örömmel várjuk, hogy hamarosan újra a fedélzeten üdvözölhessük önöket.

A légiutas-kísérő bejelentése után Jade összetekerte a fejhallgatója zsinórját, és elrakta a táskájába, majd mosolyogva nézett az unokahúgára, aki még mindig boldogan szunyókált. Úgy nézett ki, mint egy kis angyal. Kerek arca a párnán pihent, sűrű, vörösesszőke fürtjei kissé kócosak voltak, karjában egy rongybabát tartott. Útjuk második szakaszánál jártak. A Los Angelesből Sydney-be tartó tizenöt órás repülőutat egy rövidebb, Adelaide-be tartó követte.

Jade valójában nem akart Ausztráliába utazni, de tudta, hogy ez a helyes döntés. David édesanyja, Maureen és a mostohaapja, Arthur nagyon szerették volna, ha az unokájuk látja a várost, ahol a fiuk, Amber apja felnőtt. Most tehát egy olyan helyen készülnek leszállni, amelyről Jade semmit sem tudott. Annyira ideges volt, hogy fájt a gyomra.

Majdnem három éve látta utoljára Maureent és Arthurt, a temetésen. Ezt az időszakot soha nem felejti el. A nyomasztó gyász ellenére a szülők hihetetlen nagylelkűségről tettek tanúbizonyságot, amikor beleegyeztek, hogy Davidet a felesége mellé temessék Los Angelesben. Tudták, hogy a fiuk a szeretett felesége mellett akart volna nyugodni.

A temetés óta tartották a kapcsolatot Jade-del, rendszeresen beszéltek telefonon, e-maileztek, és küldtek ajándékokat Amber születésnapjára meg karácsonyra. A kislány születésnapja mindannyiuk számára nehéz volt, mert akkor halt meg mindkét szülője.

Amber soha nem sírt; túl kicsi volt ahhoz, hogy tudja, mit veszített, és Jade elhatározta, mindent megtesz azért, hogy ne szenvedjen hiányt semmiben.

Ahogy átsétáltak az utashídon, Jade azonnal kiszúrta David anyját és mostohaapját. Maureen pasztellszínű, virágos nyári ruhát és lapos szandált viselt, szőke haját rövidre vágatta. Arthuron hosszú, bézsszínű nadrág volt sötétkék kockás inggel, a haja ezüstszürke.

Amber kis kezét fogva Jade odasétált, ahol a szülők vártak rájuk. A kislány még mindig álmos volt, és maga után vonszolta a rongybabáját.

– Helló, Maureen! – üdvözölte Jade melegen az asszonyt, és gyengéden arcon csókolta. Aztán megölelte Arthurt is. – Amber, édesem, ő itt a nagymama és a nagypapa.

– Szia, Amber, remélem, jól utaztál – mondta Maureen, miközben átölelte Ambert, és megcsókolta meleg, kipirult arcát.

– Helló! – motyogta Amber félénken. Jade látta, hogy az unokahúga összerezzen. Észrevette, hogy a kislány vonakodik attól, hogy egy ismeretlen nő megölelje, ezért újra megfogta a kezét.

– Kicsit fáradt – mondta bocsánatkérően, és a karjába vette a gyermeket, aki most már a sírás határán állt. – Hosszú volt a repülőút, de igazán nem panaszkodhatok. Nagylelkűek voltatok, hogy első osztályú repülőjegyet foglaltatok nekünk.

– Badarság, ez magától értetődő – legyintett Maureen még mindig a kislány karját simogatva, és Jade megkönnyebbülésére nem tűnt sértettnek Amber reakciója miatt. – Családtagok vagytok, és az otthonunk mindig nyitva áll előttetek. Remélem, Amber annyira megkedveli majd Adelaide-et, hogy örökre itt marad. Olyan nagy házunk van!

Arthur mosolyogva forgatta a szemét felesége szóáradatára, és Jade táskájáért nyúlt. Aztán mindannyian együtt elindultak a poggyászkiadó felé.

Jade elmosolyodott Maureen meleg és őszinte szavaitól. Csak egy hónapig akartak Adelaide-ben maradni. Nem vehetett ki több szabadságot a Los Angeles-i Körzeti Kórházban. Még mindig ott dolgozott, de most már csak részmunkaidőben.

Miután Ambert kiengedték a kórházból, Jade elgondolkodott azon is, hogy kilép. El sem tudta képzelni, hogy mindennap annak a kórháznak a parkolójában tegye le a kocsiját, ahol a nővére meghalt. De idővel megnyugtató érzéssel töltötte el, hogy azon a helyen van, ahol Ruby az élete utolsó pillanatait töltötte, és ahol Amber az első lélegzetét vette.

Most pedig Adelaide-ben vannak, és bár Jade kissé fáradtnak érezte magát, örült, hogy megtette az utat. Maureen és Arthur elvesztették a fiukat, és megérdemlik, hogy kis időt együtt töltsenek az unokájukkal. Amber harmadik születésnapja az ittlétükre esik, ami egyben Ruby és David halálának harmadik évfordulója is. Legalább meg tudják vigasztalni egymást, és együtt ünnepelhetnek.

Miközben lefelé mentek a mozgólépcsőn, Arthur ragaszkodott hozzá, hogy egyedül hozza el a csomagokat, így Jade és Amber élvezhetik a napsütést odakint.

– Gyerünk, menjetek ki egy kicsit, és mozgassátok meg a lábatokat! – biztatta Jade-et.

– Amber bőröndje élénk rózsaszín, sárga pöttyökkel – mondta Jade, és felvette a rongybabát, amely kissé elnyűttnek tűnt, miután átvonszolták az egész reptéren, aztán betuszkolta túlméretes táskájába. – Az enyém kicsit kevésbé kínos: szürke bőrönd piros csomagcímkével.

Arthur elmosolyodott, átadta Maureennak Jade kézipoggyászát, és elindult a futószalag felé.

Jade felvette a napszemüvegét, és kilépett a ragyogó kék ég alá.

– El sem tudom mondani, milyen izgalmas, hogy te és Amber velünk vagytok, Jade!

A lány megfordult, és rámosolygott Amber nagymamájára. Az öröm Maureen arcán bőven kárpótolta őt a hosszú repülőútért.

– Mi is nagyon örülünk, hogy itt lehetünk.

Rövidesen Arthur is csatlakozott hozzájuk a két bőrönddel, és elindultak a reptéri parkolóház felé.

– Talán Mitchell bácsi is otthon lesz, mire hazaérünk – mondta Maureen Ambernek, akit nem hatottak meg a kedves, de ismeretlen idősebb nő szavai.

Jade egy pillanatra összezavarodott. Mitchell bácsi? De aztán gyorsan eloszlott a köd, amely a hosszú repülőút miatt telepedett az agyára, és eszébe jutott David bátyja. Amikor utoljára hallott róla, a Föld valamelyik távoli szegletében élt. Ő volt az idősebbik testvér, aki mindig utazott, és úgy élte az életét, mint egy nagy kalandot: ott verte fel a sátrát, ahol csak akarta.

– Mitchell nem a tengerentúlon él?

Maureen gyengéden végigsimított ujjaival Amber fürtjein. Ezúttal a kislány nem ijedt meg, és Jade feltételezte, hogy az unokahúga megállapította, Maureen részéről nem fenyegeti veszély. Jade remélte, hogy ők ketten hamar közelebb kerülnek egymáshoz; elvégre az együtt töltött idő korlátozott és nagyon értékes.

– Nem, Mitchell jelenleg itt van Adelaide-ben. Több mint négy évet töltött Afrikában, de néhány hónapja hazajött. Röviddel azután, hogy megtudta, valószínűleg meglátogatsz minket. Szerintem érezte, hogy szükségünk van rá, bár ezt soha nem ismerné el. Független típus, de azt hiszem, mindannyiunkért aggódott. Nem tudom, meddig marad, mert nem szeret sehol sem gyökeret verni. De legalább végre találkozhat veletek, és megünnepelheti az unokahúga születésnapját. Csak ez számít.

Jade találkozott már ilyen férfiakkal, és randizott is velük, de az már a múlté. Egyáltalán nem állt szándékában párt keresni, nem volt szüksége férfira az életében. A baleset éjszakáján megváltoztak a prioritásai. Most Amberre és a kórházban végzett munkájára összpontosított. Tartozott annyival a nővérének és Davidnek, hogy teljes figyelmét az unokahúgának szentelje. Ezt ígérte nekik az imáiban azon az éjszakán, amikor a kislány megszületett.

– És hogy van a kis Amber? – kérdezte Arthur, miközben bedugta az érvényesített parkolójegyét az automatába, és várta, hogy kinyíljon a sorompó. – Tudom, hogy voltak egészségügyi problémái, de sokat fejlődött. Most úgy néz ki, csupa élet.

Nem sokkal később elhagyták a parkolót, és a főútra hajtottak, amely a tengerparti házukhoz vezetett.

Jade lenézett Amberre, aki álmosan szopogatta az ujját. Utoljára a temetésen látta Maureent és Davidet, meg amikor meglátogatták a babát a kórházban. Akkor még Amber egyhetes sem volt, és alig nyomott két kilót. A kislány már annyi mindenen ment keresztül, és még mindig akadtak egészségügyi problémái. Jade tisztában volt azzal, hogy Arthurnak mint nyugalmazott ortopéd sebésznek megvan a háttérismerete ahhoz, hogy megértse az orvosi részleteket.

– Ahogy az e-mailjeimben írtam, Ambernél diszpláziát diagnosztizáltak a jobb veséjében.

–  Mi az a vesediszplázia? Valami komoly dolog? – kérdezte Maureen.

– Drágám, ez azt jelenti – kezdte magyarázni Arthur, miközben a kereszteződésben lévő közlekedési lámpára nézett –, hogy Amber egyik veséje nem fejlődött ki megfelelően, mielőtt megszületett. A másik vese azonban egészséges, és képes rendesen működni.

– Ez így mehet örökké, vagy egy idő után a jó veséje is károsodhat? – kérdezte Maureen.

Arthur együttérzően nézett a feleségére, aki nem rendelkezett orvosi ismeretekkel, de intelligens és kíváncsi ember volt – két ok a sok közül, amiért feleségül vette.

– Egy csecsemő, vagy ahogy Amber esetében, egy kisgyermek, akinek működik a veséje, normálisan felnőhet, egészségügyi problémák nélkül. A mindkét vesében diszpláziás csecsemők általában már az anyaméhben meghalnak, de azok, akik túlélik, dialízisre vagy vesetranszplantációra szorulnak.

– Milyen szörnyű a gyerekeknek és a szüleiknek!

Jade gyengéden megsimogatta Amber homlokát, és szeretett unokahúgára nézett, aki szorosan a karjában tartotta kedvenc rongybabáját.

– Szerencsénk volt, de Ambert még mindig megfigyelés alatt tartják Los Angelesben.

– Egyáltalán, mitől alakult ki ez a rendellenesség? – kérdezte Maureen, amikor lehajtottak az autópályáról.

– A vesediszpláziának genetikai okai is lehetnek – válaszolta Jade. – Úgy tűnik, hogy dominánsan öröklődő tulajdonság, ami azt jelenti, hogy szülőkről gyermekekre öröklődik. Általában amikor diszpláziát fedeznek fel egy gyermeknél, a szülők vizsgálatnak vetik alá magukat, hogy kiderüljön, ki rendelkezik a hajlammal. Ambernél azonban ez nem lehetséges, így sosem fogjuk megtudni, hogy Ruby vagy David volt-e, bár ez lényegtelen – mondta, miközben az autó áthajtott egy kis hídon.

Jade az előtte csillogó tengerre nézett, és alig várta, hogy néhány hetet a tengerparton töltsön, anélkül hogy túl sokat gondolkodna azon, mi vár rájuk a távoli jövőben.

– De a legfontosabb dolog az, hogy az unokánk él, jól van, és ennek nagyon örülök – mondta Maureen.

– Amber egészséges és jókedvű gyerek – erősítette meg Jade, majd egy pillanatra elhallgatott, hogy rendezze a gondolatait. – Rendszeres orvosi megfigyelés alatt áll, ezért tartott ilyen sokáig, míg ide repülhettünk. Biztos akartam lenni benne, hogy nem lesz semmi baj.

– Szóval a gyermeknefrológus LA-ben igent mondott az utazásra? – kérdezte Arthur, miközben befordult az utcájukba.

– Igen, dr. Mulligan azt mondta, hogy minden rendben lesz, de megadta az Eastern Memorial Kórház veseosztályának elérhetőségét, arra az esetre, ha bármi probléma adódna.

– A régi munkahelyem. Csak tavaly mentem onnan nyugdíjba – mondta Arthur némi melankóliával a hangjában.

– Igen, emlékszem, írtad az egyik e-mailedben. Nagyon megnyugtatónak találom, hogy ilyen jól ismered a kórházat – válaszolta Jade –, de reméljük, nem kell belátogatnunk. Ambert két nappal az indulásunk előtt megvizsgálta dr. Mulligan, és azt mondta, nem lesznek egészségügyi problémái. De ha nem is leszünk ilyen szerencsések, remélem, hogy a további kezelésekre csak évek múlva lesz szükség, amikor már elég idős lesz ahhoz, hogy megértse, mi történik. Viszont majd mindenképpen tanácsadásra lesz szüksége az örökletes betegségekkel kapcsolatban, ha egyszer saját gyermeket szeretne.

– Ó, te jó ég! Az még nagyon messze van. Adjunk időt szegény gyereknek! – Maureen megfordult, és büszkén nézett egyetlen unokájára. Az öröme ragályos volt, és Jade hangulatát is feldobta.

– Szóval nincs miért aggódni, négy szép hetet tölthettek velünk gondtalanul – válaszolta magabiztosan Arthur.

– És Mitchell bácsival – tette hozzá Maureen vidáman.

Mitchell bácsi. Jade ismét megdöbbent, amikor meghallotta a nevet.

Kíváncsi volt a megfoghatatlan Mitchellre, de nyilvánvalóan hamarosan találkozni fog vele. Az idősebb testvér, akinek határtalan a kalandvágya. Ruby és David sebtében házasodtak össze, nem volt nagy esküvő, ahol a családtagok találkozhattak volna.

Mitchell nem volt jelen a temetésen sem, de mivel Jade a saját gyászával volt elfoglalva, nem is nagyon figyelt arra, hogy kik jöttek el, és kik nem.

Nem sokat tudott Mitchellről. Az évek során időről időre érkeztek kissé megkopott képeslapok és fényképek távoli helyekről. Jade látta őket a nővére konyhájában lévő mágnestáblán, amikor meglátogatta. Nehéz volt elképzelni, hogy nézhet ki a nagy napszemüveg mögött, amit minden képen viselt. Markáns arca azonban mély benyomást tett rá. A haja hosszú és kócos volt, akárcsak a szakálla. Ráadásul úgy tűnt, hogy Mitchellnek minden képen más barátnője van.

Valamiért David arca mindig felragyogott, amikor ránézett a fotókra, és nyilvánvaló volt, mennyire szereti a bátyját. Mindig büszkén hangsúlyozta, hogy Mitchell a legönzetlenebb ember a földön. A két testvér között olyan kötelék volt, amely átívelte az őket elválasztó kontinenseket és óceánokat. Ruby gyakran mondta, hogy nem érti, mi olyan csodálatra méltó Mitchell kiszámíthatatlan életmódjában.

Jade nem találta meg azt a férfit, akit neki teremtett az ég, bár nem is kereste. Randevúzott már néhány férfival, de a vonzalom mindig gyorsan elmúlt, és Jade elvesztette az érdeklődését irántuk. Valami mindig is hiányzott neki. Jól érezte magát velük, de egyik sem volt igazi kapcsolat.

Ruby nem kedvelte Jade egyik barátját sem, és ebből nem is csinált titkot. Úgy gondolta, hogy a Jade-nek tetsző férfiak túl vadak, és meg volt győződve róla, egy ilyen ember nem alkalmas tartós kapcsolatra. De ő örült, hogy szabad lehet. Egyszerűen lefoglalta, hogy élvezze az életét, mert az úgyis túl rövid.

Így visszatekintve Jade kénytelen volt elismeri, hogy Mitchell gondtalan élete hasonlít az ő korábbi életéhez, mielőtt Amber gyámja lett. Többször volt már ejtőernyőzésen, és nagyon tetszett neki. A sebesség, amikor szabadesésben zuhant, közvetlenül az ejtőernyő kinyílása előtt, hihetetlenül élvezetes volt. A szíve hevesen dobogott, és olyan elevennek érezte magát! Most már meg sem fordulna a fejében, hogy hullámvasutazni menjen a kedvenc vidámparkjába.

Ma már semmi sem fontosabb számára a világon, mint az unokahúga. A régi, szabad szellemű Jade Grant minden tekintetben szelíd és konzervatív nő lett. Egykor hosszú szőke hajából praktikus rövid frizura lett, ruhái egy tíz évvel idősebb nőhöz illettek volna, és sminket sem viselt a színezett naptejen és szájfényen kívül. Mindig mindent megtett, hogy az legyen, akire Ambernek szüksége van, és akit Ruby és David a lányuk gyámjának akartak volna.

– Megérkeztünk – jelentette be Arthur, miközben a terepjárót a háromemeletes luxusház kocsifelhajtójára kormányozta. Az épület modern volt, mindkét felső emeleten nagy üvegerkéllyel, tengerparti kilátással.

Jade levette a napszemüvegét. A ház olyan volt, mint egy palota, és amikor kiszállt a kocsiból, szinte elakadt a lélegzete.

– Ez gyönyörű! Adelaide melyik részén vagyunk?

– Glenelg… pontosabban Észak-Glenelg – mondta büszkén Arthur, miközben kivette a bőröndöket a csomagtartóból. – Egyszerűen gyönyörű itt, mégis nagyon közel van a városhoz. És még szörfözni is lehet. Mitchellnek van egy lakása az utca végén, gyalogosan is megközelíthető, de nincs tárolója, így a szörfdeszkáját a mi garázsunkban hagyja. Biztos vagyok benne, hogy nem bánná, ha kölcsönvennéd. Emlékszem, David azt mondta, hogy te szörfös lány vagy.

Jade megdermedt. Szörfös lány? Az már egy emberöltővel ezelőtt volt… Olyan hobbi, ami már nem is foglalkoztatta. A szörfözés, mint sok más tevékenység, eltűnt az életéből. Kockázatosak, és ezért egyáltalán nem jöhetnek szóba.

– Én már nem szörfözöm, és hogy őszinte legyek, nem is nagyon úszom, de biztos vagyok benne, hogy Amber élvezni fogja a homokvárépítést.

Körbesétált a kocsi körül, hogy kinyissa az ajtót, és kisegítse Ambert.

– Szabad? – kérdezte Maureen.

Jade nem volt biztos benne, hogy a kislány elfogadja-e, de udvariasan félreállt, és kellemesen meglepődött, amikor Amber megengedte a nagymamájának, hogy kiemelje a kocsiból. Jade a közelben maradt, hogy a gyerek ne aggódjon. Maureen arcán mosoly ragyogott, amikor felvitte a lépcsőn Ambert és a kopott rongybabát a bejárati ajtóhoz.

– Te és a babád vehetnétek egy jó kis habfürdőt ebéd előtt – mondta Maureen a gyereknek lágy hangon, és megvárta, amíg Arthur kinyitja a ház ajtaját.

Jade mosolygott, amikor fél órával később belépett a vendégfürdőszobába. Maureen mellé térdelt, és figyelte, ahogy odaadóan fürdeti Ambert, aki a nagy fehér porcelánkádban pancsolt.

Jade lezuhanyozott egy másik fürdőszobában, mielőtt szárazra törölte a haját, és belebújt egy bokáig érő pamut nyári ruhába. A hosszas zuhanyozás ritkaságszámba ment nála, mivel sosem akarta túl sokáig magára hagyni Ambert. De miután megbizonyosodott róla, hogy Maureen vigyáz a kicsire, nem sietett, és élvezte, ahogy a meleg víz felélénkíti fáradt testét.

Már majdnem három éve egyedül gondoskodott magáról és az unokahúgáról, és most, hogy tudta, Amber szereti a nagyszüleit, alig várta, hogy a közeljövőben kiélvezhessen néhány olyan fényűző tevékenységet, mint például a hosszú, forró zuhany.

A vendégfürdőszobába menet nevetést hallott. Odaérve látta, hogy a kád tele van színes műanyag fürdőjátékokkal, amelyeket Maureen és Arthur kifejezetten az unokájuknak vettek.

A következő négy hétben Ambert minden bizonnyal el fogják kényeztetni, de Jade-nek esze ágában sem volt megakadályozni őket ebben. A kislány már annyi mindenen ment keresztül, hogy megérdemli a boldogság és a szeretet minden cseppjét, amit csak kaphat. Arthur és Maureen is szörnyű veszteséget szenvedett, és Jade boldog volt, hogy végre elég időt tölthetnek a csodálatos unokájukkal.

– Mit szólnál, ha kimennénk a tengerpartra, és építenénk egy homokvárat, ha megfürödtél? – kérdezte vidáman.

– Hát, ennek valahogy semmi értelme! – hangzott fel mögöttük egy mély férfihang.

Jade összerezzent. Nem Arthur hangja volt, és lépéseket sem hallott. Megfordulva azonnal megértette, hogy miért. Két napbarnított, meztelen lábat látott, amelyeknek zaját nem lehetett hallani a folyosó kövén. A tekintete felfelé vándorolt az izmos combokra, majd a formás hasizmokra. Érezte, hogy a szíve gyorsabban ver a vékony pamutruha alatt. Olyan érzés volt, amilyet már nagyon rég nem érzett, és ez kibillentette az egyensúlyából.

– Megfürdetsz egy gyereket, aztán hagyod, hogy a homokban szaladgáljon? Úgy fog kinézni, mint egy rántott csirke.

– Mitchell, ne légy ilyen szemtelen! – szidta meg Maureen tréfásan, anélkül hogy megfordult volna. – Amber majdnem húsz órát volt a repülőn, meg kellett fürdetni. És túlságosan csinos ahhoz, hogy valaha is úgy nézzen ki, mint egy csirke.

– Á, tényleg jól hallottam, te vagy az! – szakította félbe Arthur a feleségét, és megveregette Mitchell vállát. – Épp időben jöttél, hogy találkozz Jade-del, Amber nagynénjével.

– Ó, tudom, ki az a Jade – válaszolta Mitchel, és kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse a lányt. – Örülök, hogy végre találkozunk.