JANIKOVSZKY ÉVA

Mosolyogni tessék!

RÉBER LÁSZLÓ

rajzaival

Trend Könyvkiadó

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Janikovszky Éva: Mosolyogni tessék!

Móra Könyvkiadó, Budapest, 2013 (tizedik kiadás)

Borítóterv: Müller Péter

Szerzőportrék: Kismarty-Lechner Zita

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Janikovszky Éva Irodalmi Alapítvány

A közhasznú alapítvány várja szíves támogatásukat!

Adószám: 18114933-1-43

Számlaszám: 10400023-50526753-66841004

janikovszkyeva

janikovszkyeva.hu

© Janikovszky Éva jogutóda

Illusztráció © Réber László jogutóda

© Trend Kiadó

ISBN 978 615 646 935 9 (epub)

Kiadja a Trend Kiadó Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Győri Anna

Elektronikus változat: Farkas István

Trend Kiadó, Budapest, 2025

E-mail: iroda@trendkiado.hu • Honlap: www.trendkiado.hu

Mosolyogni tessék!

„Mosolyogni tessék!” – mondták régen a fényképészek,

amikor még a mosolygós fényképek voltak divatban. Szándékom szerint én is fényképeket szeretnék készíteni: magamról, magunkról. Most és itt.

S talán mondanom sem kell – mosolyogni tessék!

Mosolykampány

Többször jártam Amerikában. Ott élnek legkedvesebb gyerekkori barátaim, ők hívnak, ők várnak. Első utam meghatározó élménye az volt, hogy a Mosoly országába érkeztem. Az emberek folyton mosolyognak egymásra. Fura. De hamar meg lehet szokni.

Ha egy ember összetalálkozik egy másik emberrel, no nem az utcán, nem a földalattiban, hanem valami meghittebb helyen, akkor automatikusan bekapcsol. Mosolyog. Liftben, buszmegállóban, a társasház szemétledobójánál, a hotel folyosóján vagy akár egy vendéglői toalett előtt.

Mi lehet az oka? Miért mosolyognak?

Mert az, hogy egy bankban, egy szupermarketben, egy repülőtéren, egy utazási irodában, egy vendéglőben az alkalmazott mosolyog az ügyfélre, a vevőre, az utasra, a vendégre, bármily szokatlan is számunkra, de még megmagyarázható. Benne van a bérükben – ami természetesen magasabb, mint nálunk –, vagy netán munkaalkalmassági tényezőnek számít. Ha mosolyog, marad, ha nem mosolyog, kirúgják.

De miért mosolyog rám az ismeretlen, jó karban lévő aggastyán a 8. emeleti szemétledobónál, s miért kérdezi meg, hogy hogy érzem magam ma? Miért érdeklődik hogylétem felől ragyogó mosollyal a tolókocsis hölgy, amíg a liftre várunk? Miért integet a parkban, szinte kacagva felém, a napi futógyakorlatát végző úriember, s míg elsuhan mellettem, miért kérdi meg: hogy van ma? A válasz csak egy mosoly lehet, mert mire mondanék valamit, már messze jár. Vagy utánaordíthatok: remekül! Ugyanis ez az egyetlen lehetséges válasz.

Hazatérvén küldetésnek tekintettem a mosoly hazai meghonosítását. Persze láttam a nehézségeket. Szemben az amerikai „Hi!” (ejtsd: „Háj!”) üdvözlőszóval, amelynél a szó kimondásakor is széthúzódik a száj, s önkéntelenül is mosolyra áll, nálunk a jó reggelt, jó napot, szia, viszlát stb. mindegyike mosolytalanul is kiejthető. A fogunk között szűrve, akár mogorván is.

Mi még – lehet, hogy a világon egyedülállóan – a „Helló!”-t is képesek vagyunk közönyösre vagy éppen rosszkedvűre hangszerelni. Helló. Egyszóval nincs olyan üdvözlőszavunk, amelytől széthúzódna a száj. A ,,Hogy van?”, „Hogy vagy?” kérdésre az optimális várható válasz: kösz, megvagyok. Nincs remekül, nincs ragyogóan. Sőt a válasz többnyire panaszáradat, vagy minimum széttárt karral egy sóhaj: hát hogy lennék?

Mosolymeghonosító kísérleteimet hosszú éveken át elszigetelten folytattam. Ám nemrégiben felvirradt az én napom. A millecentenárium évében – jobb későn, mint soha – a hivatal, a hatóság is felismerte a mosoly jelentőségét és piaci értékét. Megjelentek az óriásplakátok, szaporodtak a tévéhirdetések, hogy mosolyogjunk az idelátogató turistákra. Még az is szerepelt a mozgósító hirdetéseken ösztönzésként, hogy mennyit hozhat a mosoly a konyhára. Sokat. (A szám kettővel kezdődött, de a nullákkal mindig hadilábon állok, így nem tudom, hogy milliókat vagy milliárdokat.)

Ám mi – sem hazafias érzelmektől fűtve, sem gazdasági megfontolásoktól vezérelve – nem voltunk hajlandók mosolyogni. Nem és nem.

A mosolykampányt figyelve elgondolkodtam: vajon volt-e az USA rövidke történelmében olyan hiteles személyiség, netán karizmatikus elnök, aki egykor felszólította innen-onnan összejött népét a mosolygásra? Kellett lennie. Az ősök szót fogadtak, eleinte talán értetlenül, netán kényszerből, ám később már önként mosolyogtak. Aztán átörökítették a mosolyra való hajlamot utódaikra.

S lám, megérte. Jól megszedték magukat. Így megy ez.

Ezért aztán – ha szabad ezt a kifejezést használnom – én magányos farkasként tovább mosolygok. S nem teszek különbséget hátrányos helyzetű honfitársaim és az idelátogató turisták között. Mert továbbgondolva a nagyarányú mosolykampány célját, meggyőződésem, hogy nemcsak az idelátogató turistákra kellene mosolyognunk, hanem elsősorban egymásra. Még akkor is, ha ingyen.

Hogy miért? Mert ettől jobb lenne a közérzetünk, és ez valószínűleg előbb-utóbb munkánkban, teljesítményeinkben is megmutatkozna. Így a gazdasági mutatók is javulnának, és a tudós közgazdászok kereshetnék az okát. S a turizmus is fellendülne, mert a szórásba bekerülnének a turisták is. Ha már nem tudunk a szerencsétlenek kérdéseire válaszolni angolul, németül, olaszul, hát legalább mosolyogjunk rájuk! Ha utána magyarul jó hangosan, hogy értsék, elmagyarázzuk, hogy merre kell a Hősök terére menni, és hol a metróállomás, ha nem is értik, de biztosan jó benyomást teszünk rájuk. (Ezzel persze nem azt akarom állítani, hogy a mosoly felment az idegen nyelv tanulásának szükségessége alól, és azt sem, hogy az idegen nyelv ismerete szükségtelenné teszi a mosolyt.)

Megfigyeléseim során arra is rá kellett jönnöm, hogy a mosolytalanság nem valami velünk született fogyatékosság. Bárki ellenőrizheti: ha egy kisbabára rámosolygunk, szinte biztos, hogy visszamosolyog. Úgy három-négy éves koráig a kisgyerek is. A nagyobbacskák már csak elvétve. Az őket kísérő felnőttek – a gyerekkocsit toló kismamák kivételével – szinte soha. Inkább gyanakodva méregetnek. Ugyan mit akarok a gyerektől?

Persze azért vannak sikerélményeim is. Hadd dicsekedjek el néhánnyal.

ABC-áruház, hosszú sor a pénztár előtt, én már a hatodik vagyok a sorban – eredetileg a tizenegyedik voltam –, amikor egy terjedelmes hölgy elém tolakszik. A mögöttem álló úr rászól: ez itt egy sor, kérem, tessék a végére állni! A hölgy közli, hogy eredetileg ő volt az első, csak visszament valamiért. Szóváltás, paprikás hangulat. Már a pénztárosnő is beleszól: „Így nem lehet pénzzel dolgozni!”

Bevetésre készülök.

Rámosolygok a mögöttem álló dühös úrra. Cseréljünk helyet, ajánlom fel, én most nem sietek annyira. A már lila fejű úr elképedve bámul rám. De ön itt állt előttem, asszonyom, csak az a… szóval az a másik tolakodott ön elé! Én nem önnel vitatkozom. Persze hogy nem, mosolygok, de én szívesen előreengedem, biztosan siet. És mögé kerülök.

A terjedelmes hölgy még dohog, de már csak magában. Mikor kilépek az ABC ajtaján, az úr ott áll, úgy látszik, nem siet annyira. Köszönöm, mondja. Nincs mit, mondom. És egymásra mosolygunk.

Más. Az Árpád hídnál felszállok az esztergomi buszra. Tömeg, lökdösődés, végül mellém huppan egy korombeli hölgy. Rámosolygok. Magyar? – kérdi útitársnőm. Igen, mondom én. Ezen elgondolkodik. Talán először jár Budapesten? – tapogatódzik tovább. Nem, mondom, itt élek, idestova ötven éve. Kinyitja a száját, aztán becsukja. De értem én így is a ki nem mondott kérdést: akkor miért mosolyog?

Elindul a busz, én egy hátizsákot kapok – önként jelentkezőként – az ölembe, ő meg kosarat cicával. Egymásra nézünk, már ő is mosolyog.

Más. Jobb napokat élt kukázó nézegeti házunk előtt a napi felhozatalt. Láthatóan papírt keres, mellette egy nagy zsák, tele papírral, összehajtogatott dobozokkal. Jó napot, köszönök rá. Papírt gyűjt? Meglepetten néz rám. Azt, egyenesedik fel, és látom rajta a gyanakvást, hogy mi az, talán már azt sem szabad?

Hát ez nagyszerű, mosolygok rá, van odafönt egy nagy halom újság, igazán örülnék, ha elvinné, mindjárt hozom, azért nem hoztam le, mert esett az eső.

Felmehetek érte? – kérdi a kukázó. Egy pillanat alatt kell döntenem. Természetesen, mondom, és együtt felliftezünk.

A két papírköteg az előszobában van, szállításra készen. Átadom, aztán újra bezárom az ajtót, együtt megyünk le. Hálálkodik, köszöni szépen. Tudja, kezicsókolom, mondja a liftben, az esett a legjobban, hogy nem úgy nézett rám, mint egy tetűre. Vagy egy patkányra. Hanem rám mosolygott. Az emberek elfordítják a fejüket, ha meglátnak kukázni, és ezt nehéz megszokni. Valaha postás voltam. Aztán ittam. Legyint.

Állunk egymással szemben, én nyújtom a kezem. Piszkos, ne fogja meg, hajol meg a kukázó, de majd ha sikerült munkát találnom, egyszer jelentkezem.

Remélem, rövidesen, és egymásra mosolygunk.

Más. A zsúfolt trolin, leszállás előtt mellém furakodik egy nem éppen bizalomgerjesztő férfiú. Szorítom a táskámat, négyszer loptak már meg. Aztán gondolok egyet – no nem, a táskámat továbbra is erősen magamhoz szorítom –, és rámosolygok. Elképedve néz vissza. Beérünk a megállóba. Szép időnk van ma! – mondom neki, és leszállok. Ő fenn marad a trolin, onnan kiabálja le lelkes mosollyal: bizony szép, kezicsókolom!

És a pénztárcám is megvan.

Mivel hiszek igazamban, és nagyra törő vagyok, talán még egyszer a péknél is mosolyt tudok csalni a szép kislányka sértett arcára, akinél naponta vásárolok.

Nem adom fel.

Szívből remélem, hogy ennek a könyvnek olvastán visszamosolyog rám az olvasó is.

Persze kell néha a mosolyszünet. Mert ha szünet nélkül mosolygunk, akkor – ahogy mondani szokás – úgy maradunk, és mosolyunk elveszti jelentését.

Ezért ebben a könyvben lesznek mosolyszünetek is. Ezt majd jelezni fogom, nehogy már akkor is mosolyogjon a kedves olvasó, mikor erre semmi oka!

Mert nem felejtem el annak a kedves hölgynek a szemrehányó pillantását, aki a fogorvosi szakrendelésen, amikor kijöttem kedvenc fogorvosom szobájából, hogy megvárjam az érzéstelenítő injekció hatását, rám nézett, és azt kérdezte: na mi az, most nem mosolygunk?

Dehogynem. Mihelyt hat az érzéstelenítő. Hát mosolyogni tessék!

Tanulok Dóritól

Két pillanatfelvétel nagyobbik unokámról, Dóráról, aki kiskorában még Dorka volt, de ma már, kilencedik évében csak a Dóra – no, legföljebb a Dóri – megszólítást tűri el. És persze magamról: én ez esetben Mákis névre hallgatok.

Ennek is megvan persze a története. Dorka (bocs, Dóra) Németországban született, ott élt a család. Dóra születése után menyem édesanyja sok időt töltött náluk, gyakran fürdette, etette, tisztába tette Dorkát. Így, jogosan, ő lett a mama, ahogy mostanában a nagymamákat nevezni szokás. Fiam és menyem, érezvén, hogy a távolság engem hátrányos helyzetű nagymamává tesz, gyakran emlékeztették Dorkát: ugye, tudod, hogy van egy másik nagymama Budapesten? Amikor unokám beszélni kezdett, lelkesen ismételgette: persze, tudja, a mákis. Hát így lettem én Mákis, és nagyon elégedett vagyok ezzel a névvel és a vele járó státussal.

Hát ennyi a bevezetés, most térjünk a tárgyra.

Sokat tanulok Dórától, aki most a német iskola 3. osztályos tanulója itt, Budapesten. Az élet végső kérdéseiben is segít eligazodnom.

Kora nyáron náluk ebédeltem, és valamiért megdicsértem Dórit: ügyes vagy! Mire ő kissé indignálódva rám néz, és azt mondja: én nem ügyes vagyok, hanem én vagyok a legügyesebb, tudd meg, mert én lettem a bébi.

No, ez nem volt számomra teljesen világos. Nem értem, Dóri, megmagyaráznád?

Unokám részvétteli, lekicsinylő, ugyanakkor gyengéd pillantásának leírásához nincsenek elégséges írói eszközeim. (Te szegény, buta Mákis, már milyen öreg vagy, és még ezt se tudod?)

Készséggel felvilágosított. Az úgy van, hogy Anya hasában van egy kis tojás. És amikor Apa meg Anya szeretne egy bébit, akkor tömérdek pirinyó kis (itt egy német szó következett, amit nem értettem) ebihalféle versenyfutásba kezd. Érted? Mind abba a kis tojásba igyekszik, de ugye csak egy nyerhet! A legfürgébb, a leggyorsabb, a legügyesebb: belőle lesz a bébi.

Hát ezért vagyok én a legügyesebb, fejezte be oktatásomat Dóri, mert én születtem meg.

Ugye, milyen gyakori szófordulat az, hogy egy világ omlott bennem össze? És milyen ritka, ha az ember úgy érzi: egy új világ tárult fel előtte, egy új világszemlélet épült fel egy pillanat alatt! Hiszen mi valamennyien, akik megszülettünk, egy győztes csapat tagjai vagyunk! Sikerélménnyel jövünk a világra, mi voltunk a legügyesebbek.

A következő kép sem tanulság nélkül való.

Az idén nyárutón meglátogattam a Balatonon nyaraló családomat. Jöttömre átalakult a kis bérelt ház rendje: Verus, a kicsi, hálófülkéjében aludt rácsos ágyában, a szülők meghúzták magukat a kissé kényelmetlen nappaliban, én pedig Dórával elfoglaltam a hálószobát. Napközben úsztunk, hintáztunk a játszótéren, s én (osteoporosisom ellen javallt hátizom-erősítő gyakorlatként) elkápráztattam unokámat azzal, hogy a hinta felső rúdján függeszkedtem. Vacsora után, amikor a kicsi már elaludt, a szülők egy fagylaltozásra való kimenőt kaptak. Kettesben maradtunk Dórival.

Kis időhúzás, játék, aztán cicamosdás, fogmosás, s már ott fekszik a nagy ágyban. Csak a kislámpa ég. Leülök mellé, elérzékenyülök: ritka pillanat, nem szoktam náluk aludni.

Jó éjszakát, Dórikám, mondom neki, álmodj szépeket. Fegyelmezett Mákis vagyok, csak sűrű, szőke haját simítom meg. Meglepetésemre Dóri felém nyújtja karját. Nem, nem hagyom magam elcsábítani, már annyiszor ráfáztam, és az fájt, amikor meg akartam puszilni, és ő elrántotta a fejét. Dórikám, mondom neki, én tudom, hogy te nem szereted, ha megpuszilnak, megölelnek. És mert én nagyon szeretlek, nem teszek olyat, amit te nem szeretsz.

Dóri rám néz, érti. S váratlanul kiszakad belőle: ne halj meg, Mákis, ne halj meg!

Atyaisten! Ez meg hogy jutott eszébe? Már hogy halnék meg, Dórikám, nyugtatgatom, hiszen láttad, úsztunk, felmásztam a hintára is, eszemben sincs meghalni. Persze egyszer majd meghalok, mert mindenki meghal, de most nem, ígérem neked!

Dóri szeme könnyes, hiszi is, meg nem is, amit ígérgetek, de bizonyításra vágyik. Hirtelen felül az ágyban: Mákis, ki tudsz mászni az ablakon? – kérdi.

Az ablakra nézek, elég keskeny, zsalugáter is van rajta, fémkeretes, középen is egy fémrúd, hát nem lesz könnyű. Mindezt egy másodperc alatt mérem fel, de már indulok is, hátamban érzem Dóri ösztönző és aggódó pillantását. Nagy a tét.

Kinyitom a zsalugátert, kint tök sötét, magasföldszint, szerencsére sovány vagyok, felmászom a párkányra, kipréselem magam, próbálok valamibe kapaszkodni, de nincs mibe, ugrok, a ház terméskő fala végighorzsolja karomat, sebaj, lehuppanok a fűbe, hála istennek, sikerült, feltápászkodom.

Rémült, pizsamás, mezítlábas tündér rohan ki a házból: Mákis! Nincs semmi bajod? És a nyakamba borul, puszik záporoznak rám: hát kimásztál!

Megy vissza az ágyba, tíz perc múlva már mélyen alszik. Később én is lefekszem, és arra gondolok, hogy most bebizonyítottam neki, hogy mi valóban a győztes csapat tagjai vagyunk. Öregen is.

Hajnaltájt arra ébredek, hogy Dóri álmában nevet. Hosszan, bugyborékolva, pukkadozva, éppen csak a térdét nem csapkodja féktelen jókedvében.

Beszélgetünk

Mi tagadás, igényeljük a beszélgetést. Lehet, hogy éppen nem azzal, akivel módunkban áll szót váltani, nem akkor, nem ott és talán nem is arról, de ha senkivel sem, semmikor, sehol és semmiről, hát az bizony rémes. Különösen az egyedül élőknek.

Persze lehet állatokhoz is beszélni (Szép kutya, jó kutya! Gyere, cicuskám, nézd, mit hoztam neked!), lehet növényekhez (Új hajtásod jön? Akkor kapsz több vizet! Mi a baj, mért sárgulsz?), és lehet tárgyakhoz is (Hova a csudába bújtál, te olló? Forrj már föl, könyörgök, forrj már föl, te víz, meddig álljak itt kezemben a makarónival?), sőt a rádióhoz vagy a tévéhez is szólhatunk (Jobb híreid nincsenek? Hányszor mondod még el ugyanazt? Csak tudnám, hogy miért kellett nekem végignéznem ezt a marhaságot?!). Szóval szólhatunk hozzájuk, és szerintem meg is értik, de beszélgetni leginkább mégiscsak egy másik emberrel lehet.

A leggyakoribb az, amikor csak úgy összefutunk valakivel, üdvözöljük, szót váltunk. (Ezer éve nem láttalak! Te mindig rohansz valahova! Hogy van a család? Remekül nézel ki!) Szerencsés esetben tudjuk az illetőről, hogy kicsoda, de gyakran előfordul, hogy ezt csak ő tudja. És vissza is él vele, mert ő ismer minket, és keresztkérdéseket tesz fel. (Jártál azóta benn? Lajosról tudsz valamit? Hallottad, hogy Marikának férjhez ment a lánya?)

Hát ezek nehéz pillanatok. Mert a „bent” szó arra utal, hogy valaha együtt dolgozhattunk az ismeretlen ismerőssel, de az sincs kizárva, hogy együtt feküdtünk a 3-as kórteremben, és ő volt a Négyeske. Legcélszerűbb, ha megdicsérjük fantasztikus memóriáját: hogy te mindenre emlékszel, én például a múltkor együtt utaztam a vonaton Pistával, és szégyenszemre nem ismertem meg! (Figyeljünk, tudja-e, ki a Pista.)

Ha sokáig folytatjuk a társalgást, lehet, hogy előbb-utóbb találunk egy nyomot, amelyen elindulhatunk, de jobb, ha az időjárásra, a közlekedésre, az árakra tereljük a beszélgetést, vagy még jobb, ha mi kérdezünk: mit csinálsz mostanában?

Aztán, ha nem jutunk semmire, búcsúzzunk el, mert ugye, már el is késtünk, és ha az illető azzal búcsúzik, hogy hívjuk fel telefonon, mert jó volna egyszer leülni egy kávé mellé, és nyugodtan elbeszélgetni a régi szép időkről, akkor kérdezzük meg, hogy milyen néven van benne a telefonkönyvben, és mi a címe. Lehet, hogy meglepetésében megmondja – akkor nyert ügyünk van –, de lehet, hogy csak annyit mond: nevem és címem a régi. Akkor meg törhetjük tovább a fejünket, mint egy váratlanul felbukkanó verssoron (hogy is van ez tovább?) vagy egy régi sláger szövegén.