Erdős Zsuzsanna

Engem válassz!

részlet

Szöveg © Erdős Zsuzsanna, 2023
Borító © Szabó Vince, 2023

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.manokonyvek.hu
A kiadásért a kiadó ügyvezető igazgatója felel.
Minden jog fenntartva.

ISBN 978 963 403 145 1

Szerkesztő: Edinger Katalin
Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Egyelőre fogalmam sincs mennyi idő kell ahhoz, hogy elfogadjam, soha többet nem leszek teljesen egészséges. Ugyan senki nem mondta még a szemembe, de az elejtett mondatfoszlányokból egyre inkább kirajzolódik előttem a jövőképem. Hetek óta mindenféle fura tüneteim voltak, hogy mást ne említsek, az állandó vizelési inger, a szájszárazság, a fáradtság, a vádligörcsök, és még sorolhatnám, de nem igazán vettem komolyan egyiket sem. Talán ha lett volna valaki, akivel megbeszélhettem volna, nem kerülök ebbe a helyzetbe, amiben most vagyok. Valami azt súgja, hogy gyökeresen megváltozik az életem, de egyelőre sejtelmem sincs, mit jelent majd mindez…

Mikor kezdődött ez az egész? Gőzöm sincs… csak arról vannak hézagos emlékeim, hogy egy tündéri lánynak köszönhetem azt, hogy egyáltalán még élek…

1.

Hetek óta érzem, hogy valami nincs rendben. Mármint velem. Olyan mintha beteg lennék, csak lövésem sincs, mi bajom lehet. Furcsábbnál furcsább tüneteim jelentkeznek, és egyre kevésbé tudom félvállról venni őket. Eleinte megpróbáltam nem foglalkozni velük, de lassan be kell látnom, hogy ez minden, csak nem vicc. Meg kellene kérdeznem apámat, a nagy tudású belgyógyász dokit, de egyszerűen nincs hozzá kedvem. Nem vagyunk mi annyira jóban. Sőt leginkább semmilyenben, mert szó szerint semmi közünk egymáshoz, szinte alig látom. Mondjuk, én se sűrűn keresem, viszont ő sem töri össze magát, hogy lásson, vagy legalább néha felhívjon. A szüleim sok-sok évvel ezelőtt elváltak, amikor még nagyon kicsi voltam, én pedig anyámnál maradtam, legalábbis papíron. A vége persze az lesz, hogy kénytelen leszek felhívni, de egyelőre nem tudtam magam rávenni. Még reménykedem benne, hogy idővel elmúlnak ezek az egyre nyugtalanítóbb tünetek. Eddig, ha valamim fájt, a fejem vagy a hasam, pár nap alatt magától megszűnt. Apám úgyis mindig rohadtul elfoglalt, még a végén megkapom, hogy ilyen hülyeségekkel ne zavarjam. Egyszer, amikor már három napja hánytam, meg fájt a hasam, anyám felhívta, de apám csak annyit mondott, hogy keressük fel a háziorvost. Hát ebből a kellemes tapasztalatból kiindulva ráérek akkor szólni neki, ha már összeestem, egyébként remélem, hogy erre nem kerül sor.

Különben mióta az eszemet tudom, még soha nem voltam beteg, leszámítva a különböző kisebb-nagyobb sérüléseket, amik végigkísérték meglehetősen viharos gyerekkoromat. A válás után anyám nagyon hamar lepasszolt a nagyszüleimhez, így vidéken nőttem fel, mégpedig egy eldugott kis faluban, valahol a világ végén, ahol a velem egykorú srácok abban az időben többre becsülték a játékot a szabadban, mint hogy állandóan a gép előtt görnyedjenek, vagy a telefont nyomkodják és nézzék a sok idióta, semmire sem jó posztolást. Az igazsághoz persze az is hozzá tartozik, hogy ott a szülőknek ilyesmire nem is volt pénzük. Talán összesen egy srácnak volt mobilja, de az is egy ősrégi típus, csak telefonálni és sms-t lehetett rajta küldeni. Internetezésre egyedül a közösségi házban volt lehetőség, ahol összesen egy számítógép volt szabad használatra, ami még a kábé háromszáz lelket számláló faluban is elég szűk kapacitásnak bizonyult, főleg azután, hogy a nyugdíjasklubban – népművelés és agykarbantartás céljából – egy szép napon számítógépes tanfolyamot indítottak. Onnantól az összes öreg nyanya és tata olyan lelkesen nyomkodta a billentyűket, mintha az életük múlt volna rajta. Így aztán az egyetlen közcélra kihelyezett gép elé hetekkel előre előjegyzéssel lehetett egy-egy órára leülni, a várakozásra pedig hamar ráuntunk. Amúgy is ennyi idő alatt egy valamire való filmet meg se lehetett nézni, illetve, ha sikerült szereznünk egy-egy órát, tuti a tévében is akkor ment valami olyan film, ami érdekesnek ígérkezett. Szóval legtöbbször inkább a mezőn tomboltunk, a közeli erdőben kóboroltunk, vagy tábort vertünk a patak partján és vadabbnál vadabb játékokat agyaltunk ki. Néha kész csoda számba ment, hogy egyben maradtam, mert ezekről a kirándulásokról rendszerint tetőtől talpig sebekkel borítva mentem haza. Volt, hogy folyt a vér a lábamból, de nem is foglalkoztam vele, letöröltem egy lapulevéllel, így mire hazaértem, nagyanyám már csak az alvadt vért sikálhatta le rólam. Szerencsére nem volt különösebben ideges típus, szimplán végignézett rajtam, leltárba vette, hogy a fejem, kezem lábam a helyén van, ennyi neki bőven elég volt. Kizárólag a fürdőszobáját féltette, amit pár éve építettek a házhoz, és olyan becsben tartotta, mint annak idején a tisztaszobát a parasztházakban. Erről tanultunk töriórán. Vagy néprajzon? Már nem emlékszem… Nem is tudom volt-e ilyen óránk… Mindegy. Szóval nagyanyámnak az volt a módszere, hogy először beleállított egy lavórba, a vaskos koszt egy súrolókefével levakarta rólam, időnként a bőrömmel együtt, aztán nagy kegyesen megengedte, hogy beleüljek a féltve őrzött kádba, amit gondosan kisikált utánam.

Az életemnek ebből az időszakából nem is rémlik, hogy az éjszakákon kívül egyetlen percet is ágyban töltöttem volna valami nyavalya miatt. A szabad levegőn való állandó rohangálásnak, kúszás-mászásnak köszönhetően az immunrendszeremnek meg sem kottyant néhány baci vagy vírus, az izmaim pedig már a kamaszkorom kezdetén megfelelően kidolgozott állapotban voltak, bár ennek akkor még nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget. A fitnesztermet hírből sem ismertük. Az összes haverom jó kis markos, vállas gyerek volt, a falusi zsíros kaják, a töménytelen kelt tészta és édes sütemény ellenére nem volt közöttünk egyetlen dagi sem. Felhőtlen, gondtalan évek voltak ezek, nem hiányzott sem az apám, sem az anyám, habár ennek akkor még nem voltam tudatában. Az, hogy nagyanyám az etetésemen kívül nemigen foglalkozott velem, szintén nem volt szokatlan, mert a többi gyerek szülei is éjjel-nappal robotoltak, mi meg felnőttünk magunktól. Ez idő alatt – ha jól emlékszem – összesen egyetlen maflást kaptam nagyanyámtól, amikor hazavittem az első intőmet. Az a pofon viszont akkora volt, és úgy telibe talált, hogy nekiestem a konyhaszekrénynek, úgyhogy alaposan megjegyeztem, hogy ezt nem szabad, ezért innentől óvakodtam a suliban bármilyen balhéba keveredni. Ami pedig a tanulást illeti, hamar rájöttem, hogy amíg hármasnál rosszabb jegyet nem kaptam, addig a fakanál a konyhaszekrényben maradt. Mondjuk tizennégy évesen már könnyedén elvettem nagyanyámtól, ha túlságosan hadonászott vele.

Amikor befejeztem a nyolcadikat, anyám úgy vélte, hogy a nagyszüleim most már kellőképpen félreneveltek, így egy esős augusztusi vasárnap megérkezett, nem sokat kertelt, nem kérdezett vagy magyarázkodott, összepakolta a cuccaimat, végezetül engem is a csomagok tetejére csapott és visszahozott a fővárosba. Ennek következtében ősszel már Budapesten kezdtem a középiskolát egy – anyám szerint első rangú – gimnáziumban. Anyámmal már akkor sem volt érdemes vitatkozni, és ez később sem változott. Meggyőződése volt, hogy csak egy hiper-szuper suliban lehet helyrehozni, amit nagyanyámék elcsesztek az elmúlt évek alatt. Nem kérdeztem meg tőle, hogy akkor minek adott nekik, és azt sem közöltem vele, hogy a nagyanyámék akkor sem tudtak volna félrenevelni, ha akarták volna, hiszen amit velem műveltek, azt nevelésnek a legjobb indulattal sem lehet nevezni. Nagyapám az egész napot az istálló és az ólak között töltötte, kizárólag az állataival foglalkozott, de mivel én is gyakran tébláboltam a nyomában, sikerült magamba szívnom az állatok iránti feltétlen imádatot. Nagyapám nem mindig volt tudatában a jelenlétemnek, de mivel rendszeresen magában beszélt, rengeteg okosságot felszedtem az állatok viselkedéséről, megismertem az állattenyésztés minden csínyját-bínját. Nagyanyám néha megpróbált ugyan valamennyire kordában tartani, de mivel világéletében háborúra és éhínségre készült, ebből kifolyólag folyamatosan befőzött, ezért nemigen ért rá velem foglalkozni, és olyankor nem is volt tanácsos zavarni, mert ha odaégett a lekvár, akkor nagyapám is jobbnak látta az istállóban aludni. Nagyanyámnak a fakanál folyamatosan a kezében volt, így aztán a kiszámíthatatlan viselkedésű lekvár miatt legtöbbször én is igyekeztem kikerülni a közvetlen hatóköréből. Nagyanyám nevelése kimerült abban, hogy esténként szépen leltárba vett, és komolyan mondom, néha csak az ügyességemnek köszönhettem, hogy nem ültetett engem is a kamrapolcra a befőttek közé.

Mindezek ellenére mégis klassz évek voltak ezek, hiszen olyan szabad voltam, mint a madár. Így utólag visszagondolva, gőzöm sincs, hogyan jártam ki az általános iskolát, mert azokból az évekből szinte semmire nem emlékszem, legalábbis ami a tanulást illeti. Valami nyilván történhetett a nyolc év alatt, mert írni, olvasni meg számolni valahogy megtanultam, de kábé ennyi. Ilyen előzmények után, azt hiszem, nem kell különösebben magyaráznom, hogy milyen remek ötletnek találtam, amikor anyám azzal a hírrel állított be, hogy beíratott valami elit gimnáziumba. Hazafelé a kocsiban megpróbálta felcsigázni az érdeklődésemet a suli iránt. Kevés sikerrel…

– Ez az egyik legmodernebb gimnázium Pesten – kezdte az agymosást, alighogy elhagytuk a falu határát. – Remekül felszerelt, kiváló tanárokkal…

– Ugye nem arra akarsz célozni, hogy valami puccos fizetős gimibe írattál? – kaptam fel a fejem értetlenül.

– Miért, mi kifogásod van ellene? – nézett rám egy pillanatra csodálkozva. – Nem neked kell fizetned.

– Ez most vicc akart lenni? – húztam fel a szemöldökömet. – Mert akkor gyenge volt.

– Ezt most inkább nem kommentálom – szorította össze a száját. – Milán, értsd meg, ebből a gimiből egyenes út vezet bármelyik egyetemre.

– És kimondta neked, hogy egyetemre szándékozom menni?

– Kisfiam, ez nem kérdés…

– Neked…

Na persze, egy belgyógyász apa és egy jogász anya mellett elképzelhetetlennek tartja, hogy a kicsi fiacskáját, akit az elmúlt tízen év alatt jó, ha havonta egyszer látott, ne diplomásként lökdösse ki a nagybetűs életbe.

Lényeg a lényeg, Budapestig kegyetlenül összevesztünk ott a kocsiban, mert a paragrafusokkal túlterhelt agya képtelen volt felfogni, hogy miért nem szárnyalok a boldogságtól, amiért egy ilyen elit középiskolába van szerencsém bekerülni. Részletesen kifejtette, hogy az eddigi tanulmányi eredményem alapján mekkora összeget kellett neki leperkálni ahhoz, hogy egyáltalán szóba álljanak vele, meg micsoda összeköttetések kellettek mindehhez. Sajnos nem tudtam osztozni a lelkesedésében, sőt a köszönömöt is elfelejtettem. Konkrétan majdnem elaludtam a szónoklat alatt. Komolyan megfordult a fejemben, ha megállunk valahol, szimplán meglépek, de aztán mégsem tettem. Ha sokat nem is tanultam a nagyszüleimtől, azt az egyet igen, hogy a pénzt meg kell becsülni, mert rohadt sokat kell melózni érte. Ha már kifizette azt a rengeteg zsét, legalább meg kell próbálnom, habár már előre forog a gyomrom az egésztől. Így aztán mire a lakásba értünk, sikerült némi kompromisszumot kötnünk. Belementem, hogy elkezdem ezt a sulit, anyám pedig elfogadta, hogy legnagyobb sajnálatomra egyelőre még nem tudom eldönteni, hogy agysebész vagy atomtudós lesz belőlem.

Másodszor akkor vettem komolyan fontolóra, hogy hagyom a fenébe az egészet, amikor három évvel ezelőtt szeptemberben elkezdődött az első tanév. Gőzöm sincs, hogy máshol is ennyi agyhiányos diákot szoktak-e egy helyre verbuválni, de az én osztályom olyan volt, mintha az osztály egyik felét a diliházból válogatták volna, a másik felét pedig a közeli óvoda túlkoros dedósaiból. Nem állítom, hogy én egy zseni vagyok, de ebben az osztályban szabályosan világított az eszem. Hogy mást ne említsek, én még láttam például disznót meg kacsát a valóságban, és nem csak feldarabolva a hentesbolt pultján. Azt hogy bizonyos témákban jóval tájékozottabb vagyok, csak én vettem észre, a többiek egyáltalán nem. Nem is érdekelte őket, sem én, sem senki és semmi úgy általában, arról nem is beszélve, hogy úgy telt el egy hónap, hogy gyakorlatilag meg sem szólaltam. Ebben a suliban nincs, vagy csak nagyon ritkán van szóbeli feleltetés, mert a millió nevelési elvük közül az egyik, hogy tilos a diákokat stresszelni. Na, itt aztán nem stresszel senki semmin. A legtöbb szülő óriási pénzekkel tömi a sulit, így a tanárok néha szabályosan könyörögnek, hogy méltóztasson a társaság figyelni, vagy ha néha kérdeznek is valamit, szó szerint a szájába adják az illetőnek a választ, aztán még meg is dicsérik, hogy milyen kis ügyes volt. A fentiekből egyenesen következik, hogy nagyon hamar rájöttem, teljesen felesleges agyongyötörni magam a tanulással. A nagyanyáméknál töltött tíz-tizenkét év alatt együttvéve sem unatkoztam annyit, mint az elmúlt három évben ebben a suliban. Pedig ha teljesen őszinte akarok lenni magamhoz, tényleg tök jók a tanárok, és amikor néha rávettem magam, hogy odafigyeljek az órákon, mindig csodálkozva álltam fel a végén, hogy jé, ez megint egész érdekes volt. Egy idő után elkezdtem rendszeresen figyelni, és hamar rájöttem, hogy kiválóan megélek belőle, tanulnom otthon nem is kellett, az órán elhangzottakból, puskázás nélkül, simán négyes dogákat írtam. Sokszor már csak unalomból is megírtam a leckét otthon, néha, a rosszabb napjaimon a padtársamról, Bencéről másoltam. Tulajdonképpen ő az egyetlen, akivel az elmúlt három év alatt tíz mondatnál több szót váltottam. Szó sincs róla, hogy barátok lennénk, még haverok sem vagyunk, de Bence velem együtt a suli hierarchiájában valahova az alsó kasztba tartozik. Nem mintha engem egyetlen percig is érdekelt volna, hova vagyok besorolva, de Bence kilencedik óta folyamatosan azon kattog, hogy nem tud beférkőzni a menők közé.

Ez az úgynevezett gimis rangsor pontosan úgy működik, mint Indiában a kasztrendszer, azaz ahova születtél, ott is fogsz meghalni. Ez a suli nyelvére lefordítva annyit jelent, hogy ahova kilencedik elején besoroltak, ott maradsz egészen addig, amíg az érettségi bizonyítványoddal a kezedben utoljára kisétálsz az épület kapuján. Van a felső kaszt, ezek a menők, az elit gyerekek, akikért apuci, anyuci sok-sok pénzzel támogatja a sulit. A legszuperebb cuccokban járnak, a legutoljára piacra dobott telókkal a kezükben közlekednek, reggelente kocsival ringatják a seggüket a suliba. Esküszöm olyat is láttam nem egyet, akit egyenruhás sofőr hozott. A középső kasztba tartoznak a stréberek, akiknek a felső kasztbeliek kegyesen megengedik, hogy megírják a leckéjüket, és ha valamelyik elvetemült tanárnál mégsem lehet puskázni, akkor leshessenek róluk, vagy simán csak megíratják velük. Az ilyen órákon átrendeződik az ülésrend, mert ebben a liberális suliban egyébként oda ülsz, ahova akarsz. A strébereket ilyenkor úgy helyezik el, hogy egyszerre többen le tudják írni az eminens papírjáról a válaszokat.

A felső két kaszt után jövünk mi Bencével és még jó néhány sorstárssal, az alsó kasztbeliek, azaz az alja népség, a megtűrtek. Az ezen a szinten lévők szülei nem gazdagok, részemről gőzöm sincs, hogy egyáltalán hogyan kerültek be a suliba. Nem is különösebben kiemelkedő tanulók, illetve akinek esze is van, meg tanul is, az gondosan titkolja, nehogy kiderüljön, mert akkor beállhat a középső kasztba és szolgálhatja az elitet. A gazdagságra visszatérve, kész szerencse, hogy nemigen tárgyal velem senki, így még véletlenül sem derülhet ki, hogy nekünk otthon azért bőven van mit a tejbe aprítani, ezt pontosan tudom, mert anyám soha nem titkolta előttem az anyagi helyzetünket. Én viszont óvakodok mindentől, amiből ez kiderülhetne. Engem ne vegyen be senki maguk közé csak azért, mert legalább annyi nulla van a bankszámla egyenlegünkben, mint nekik. Az első pillanattól kezdve szándékosan úgy viselkedtem, mintha csórók lennénk. Annak ellenére, hogy anyám meg tudná fizetni, nekem nincs márkás edzőcipőm, gatyám, telóm stb., többek között azért is, mert nem érdekel. Többször megpróbáltam már elmagyarázni ezt Bencének, mert egyszerűen nem fér a fejembe, hogy minek akar folyton feljebb kerülni. Egy hete kezdődött el a negyedik évünk a suliban, és rá kellett jönnöm, ez a hülye gyerek még mindig nem adta fel az idióta, kificamodott álmait.

– Mondd meg őszintén, mi a francnak nyomulsz állandóan? – álltam meg mellette a szünetben az egyik ablakmélyedésben.

Épp a szendvicsével birkózott, tele volt a képe, és úgy meglepődött, hogy félrenyelt. Percekig püföltem a hátát, mire meg tudott szólalni.

– Ezt hogy érted? – nyelt egy hatalmasat, hogy megszabaduljon a maradék daraboktól.

– Úgy értem, hogy minek töröd magad ennyire? Úgy sem fognak soha befogadni – dőltem neki az ablakpárkánynak.

– Én nem adom fel – rázta a fejét.

– Menthetetlenül hülye vagy – legyintettem lemondóan.

– Miért, téged nem zavar? – nézett csodálkozva.

– Micsoda?

– Hogyhogy micsoda? – annyira értetlenül bámult rám, hogy még a száját is tátva felejtette, szerencsére nem volt már benne kaja… – Te nem akarsz közéjük kerülni?

– Eszemben sincs – vigyorogtam –, részemről tök jól megvagyok – rántottam meg a vállam.

– Nem fogom… – csóválta a fejét.

– Rossz lehet neked – löktem el magam az ablakpárkánytól és tovább akartam sétálni, de utánam szólt:

– Ne már, Milán! Mondd már meg!

– Mit?

– Hogy lehet az, hogy valaki nem vágyik a menők közé kerülni? – szedte össze végre az első értelmes mondatot.

– Te ezt most tök komolyan kérdezed? – nyitottam tágra a szememet. – Tényleg nem látod, hogy milyen gennyes társaság?

– De hát tök jó fejek…

– Aha, azok – bólintottam gúnyosan. – Nincs egy őszinte mondatuk, nincs egy önálló gondolatuk. Mégis miben jó fejek?

– Ismerik a legfrissebb trendeket, a filmeket, mindent. Láttad? A Zsombor tegnap megkapta a legújabb iPhone-ját, állati jól néz ki! – lelkesedett, szabályosan átszellemült az egész képe.

– Hát ez tényleg roppant fontos – bólogattam –, és amúgy te honnan tudod? Csak nem megmutatta?

Nem igazán akartam elhinni, hogy Zsombor megtisztelte volna azzal, hogy legalább egy másodpercre az orra elé tartja.

– Ja, nem… – hajtotta le Bence a fejét, és szabályosan elpirult –, pont elmentem mellettük, amikor a többieknek mutogatta.

Aha, vagyis megint körülöttük settenkedett és kagylózott. Mindig ezt csinálja, azt hiszi, hogy ravasz és ügyes, miközben fogalma sincs róla, hogy közben az elit társaság szégyentelenül kiröhögi ezért.

– Tényleg azért kellene közéjük tartoznom, hogy megcsodálhassak egy szaros telefont? Ezt te sem gondolhatod komolyan, mert akkor te is selejtes vagy! Habár ezt eddig is tudtam – vetettem oda neki és megint elindultam, hogy a szünet maradékában kimenjek az udvarra. Friss levegőre vágytam.

Komolyan felhúztam magam. Ha valaki három év alatt sem ismeri ki valamennyire az osztálytársait, az menthetetlen. Bencének ezt a kóros menők közé vágyódását eddig betudtam valami születési hibának, amit majd idővel kinő, de sajnos kezdek erősen kételkedni benne. Azt hittem, előbb-utóbb azért majd átlátja, hogy milyen üresfejű, agyatlan társaság az úgynevezett menő banda. De nagyon nem úgy néz ki, mert még mindig valami rózsaszín szemüvegen keresztül szemléli a világot.

– Te viszont, ha akarnál, könnyedén bekerülhetnél közéjük – szólt utánam, és mivel hallottam a hangján, hogy vigyorog, megfordultam.

– Ja persze, hogy ez nekem nem jutott eszembe – csaptam a homlokomra –, hogy vetessek anyámmal egy pöpec iPhone-t, mert az a belépti díj, ugye? – néztem rá megvetően.

– Most egyáltalán nem erre gondoltam – vigyorgott rendületlenül, én pedig el nem tudtam képzelni, min szórakozik ilyen jól.

– Töröld már le ezt a hülye vigyort a képedről és nyögd ki, amit akarsz – förmedtem rá, de nem ijedt meg.

Csak lépett egyet hátra és változatlanul olyan kaján vigyor ült a képén, hogy komolyan megfordult a fejemben, hogy szó szerint kirázom belőle a mondanivalóját. Vészesen fogyott a szünet, és még a mosdóba is ki akartam menni, mert már majd szétdurrantam. Nem tudom ugyan miért, hiszen az előző szünetben is voltam, és nem is ittam annyit. De hát, ha menni kell, akkor menni kell. Csomót mégsem köthetek rá.

– Bejössz a Diának – nézett a szemembe, és mint a sas a szerencsétlen kiszemelt zsákmányát, úgy leste a szavai hatását.

Nem mondom, hogy nem lepődtem meg, de azért nem estem rögvest hanyatt a hír hallatán. Nincs különösebb gyakorlatom a nők terén, soha nem volt még barátnőm, de azért nagyanyáméknál mindig voltak lány haverjaim is. Mondjuk, a csajok többsége nem volt tagja az ottani brancsnak, de azért szóba álltak velünk. Egy lány volt csak, aki rendszeresen velünk kúszott-mászott, rohangált, benne volt minden őrültségben, de őt tulajdonképpen nem is tekintettük lánynak. Még azután sem, hogy egy idő után a tény, hogy nem fiú, elég látványosan meglátszott rajta.

– Mit hallgatózol állandóan? – vetettem oda neki foghegyről és sietősen visszafordultam, ha esetleg pirulni kezdenék, észre ne vegye rajtam, habár nem tudok róla, hogy különösebben pirulós lennék.

– Ne mondd már, hogy nem is érdekel – szólt megint utánam –, mert úgy sem hiszem el. Dia az egyik legjobb csaj a suliban…

– Telitalálat! Pont ezért nem hiszem el, hogy pont én jönnék be neki. Ez egy marhaság – fordultam hátra sokadszorra –, de most már hagyj végre vécére menni, mert itt fogok a folyosón bepisilni, és akkor Dia még véletlenül kiábrándul belőlem – röhögtem fel, mert olyan értetlen pofát vágott, mintha azt jelentettem volna be, hogy jövő héten átoperáltatom magam nővé.

Egyértelműen rá volt írva a képes felére, hogy nagyon nem bír beljebb menni az agyába, miért nem ugrottam rá ész nélkül a témára.

Az igazság persze az, hogy jobban ledöbbentem ettől a hírtől, mint azt akár magamnak is be mertem vallani. Eszembe sem jutott, hogy ez a dinnye esetleg nem mond igazat, az viszont annál inkább, hogy ez valami szívatás lehet. Könnyedén el tudtam képzelni, hogy Zsombor és a bandája heccből, szándékosan permetezték szét ezt az infót, amikor észrevették, hogy Bence megint körülöttük sündörög. Az viszont nem illett ebbe a képbe, hogy akkor miért belőlem akarnak hülyét csinálni, és miért nem ebből a fülesbagolyból?

A piszoár előtt álldogálva vadul pörgött az agyam, mert azután kotorásztam benne, hogy tettem-e valaha valamit, amivel a figyelmük középpontjába kerültem, de semmi ilyesmi nem jutott eszembe. Azon kívül, hogy messze ívben kerülöm őket, és persze nemcsak őket, hanem szinte mindenkit, más kifogásuk nemigen lehet ellenem. Igaz, az is piszkálhatja őket, hogy simán keresztülnézek rajtuk, de valahogy nem tudtam elképzelni. Ezek annyira el vannak telve maguktól, hogy ez a szitu sokkal jobban megfelel nekik, mint Bence meg még egy-két idióta viselkedése, akik megpróbálnak beférkőzni közéjük. Ettől persze nem zártam ki, hogy valamiért mégis csak rám szálltak. Miközben visszaballagtam az osztályba, elhatároztam, hogy mostantól baromi óvatos leszek.

Attól még, hogy nem vegyülök az osztálytársaim közé, nagyanyáméknál azt azért megtanultam, hogy érdemes jól megfigyelni a körülötted élőket, és meglátni bennük azt, amit nem biztos, hogy szívesen megmutatnak, mert így sokkal kevesebb meglepetés érhet.

Az órák végéig annyit agyaltam, miközben lopva figyeltem a többieket, hogy sikerült jól felhúznom magam. Már nem tudtam, hogy kire vagyok dühösebb. Magamra vagy erre a barom Bencére. Mi a francnak jártatja a száját feleslegesen? Nekem az életben nem jutott volna eszembe, hogy Dia egyáltalán elérhető lehet számomra. Most meg folyton rá-rátévedt a tekintetem és életemben először alaposabban megnéztem. Eddig is észrevettem már, hogy baromi csinos kiscsaj, de most olyanokat is megláttam rajta, amit eddig még soha. Hogy milyen rafináltan van felöltözve, pont annyit mutat magából, ami még belefér a suli szabályaiba, de kellőképpen beindítja a fantáziádat. Szimplán annyi vakolat van rajta, ami kihangsúlyozza azokat a tutajos szemeit, de ezt is csak akkor lehet észrevenni, ha alaposabban megnézi az ember.

Az utolsó órán már figyelni sem bírtam és ekkor már olyan dühös voltam magamra, hogy kőkemény elhatározással léptem ki a suli kapuján. Először is reggel azonnal elkapom Bencét és úgy megrázom, mint abban a bizonyos szólásban Krisztus a vargát. Szó szerint kirázom belőle a hülyeséget, ami után a jövőben tartózkodni fog attól, hogy belepofázzon a magánéletembe. Szerencséje, hogy valamiért elkéredzkedett az utolsó óráról, különben már ma a kezem között végezte volna. Másrészt kiirtom a fejemből Diát és minden vele kapcsolatos zavaró gondolatot. Velem aztán nem fognak ezek kibabrálni! Korábban keljenek fel, ha velem akarnak ujjat húzni!

Alig tettem azonban három lépést a járdán, amikor egy kissé affektáló hang megállásra kényszerített:

– Milán, várj már! Van egy perced?

Sarkon fordultam és nem kis megdöbbenéssel pislogtam az előttem álló lányra.

– Te hozzám beszélsz? – kérdeztem vissza, miközben azon görcsöltem, hogy lehetőleg ne hápogjak nagyon feltűnően. Sokat rontana a nem létező renomémon.

– Miért, van itt más Milán is? – mosolygott Dia elbűvölően.

Csapdát szimatoltam.

– Tény, hogy nincs itt más… – rántottam meg flegmán a vállam, és hogy jelezzem, egyáltalán nem érdekel a mondanivalója, majd húztam egyet a vállamon lógó táskán és el akartam lépni mellette, de elkapta a karomat.

Rápillantottam először a karomat markolászó, lakktól fénylő ujjakra, majd a fejemet felemelve, kérdőn néztem rá. A faluban a haverjaim mindig azzal húztak, hogy soha ne próbáljak nagy tételben pókerezni, mert egy az egyben mindig minden kiül a pofámra. Szerintem ezúttal sem vághattam különösebben kedves képet, de ez Diát láthatólag egyáltalán nem zavarta.

– Nem érdekel, hogy mi akarok mondani? – mosolygott rendületlenül, pedig láttam a szemén, észrevette a nem túl kedves fogadtatást.

– Nem igazán – vakkantottam oda neki félvállról, leginkább azért, hogy leplezzem, akaratom ellenére sikerült zavarba hoznia.

– Engem viszont kezdesz egyre jobban érdekelni – nézett kihívóan a szemembe, szavai hatását lesve.

Először jobbra majd balra fordítottam a fejem, sőt a biztonság kedvéért még a hátam mögé is pillantottam, mint aki még mindig nem hiszi el, hogy tényleg hozzám beszél. Dia a mozdulatot látva, felkacagott.

– Na, jó! Elég a hülyeségből! Igen, hozzád beszélek, és te akkor is meghallgatod, amit mondani akarok, ha nem tetszik.

– Mondd, de fogd rövidre! – sóhajtottam, a „hagyd magad, hamarabb szabadulsz” alapon, de be kell valljam, kezdett érdekelni a dolog, noha egy belső hang óvatosságra intett.

– Szombathoz egy hétre lesz a szülinapom…

– Isten éltessen! – vágtam közbe, mert én már csak ilyen jól nevelt gyerek vagyok, de Dia leintett.

– Jó, jó… szóval bulit rendezek és szeretnélek meghívni.

– Engem? – néztem rá újfent értelmesen. Biztosra vettem, hogy lassan kételkedni kezd az értelmi képességeimben.

– Szerintem az előbb már tisztáztuk, hogy hozzád beszélek – vágott közbe türelmetlenül –, szóval várlak aznap este hatra. Ez a címem – nyomott a kezembe egy darab papírt. – Sajnos semmi más elérhetőséged nincs – húzta el egy kicsi a száját. – Nagyon titokzatos srác vagy – tette hozzá fejcsóválva, majd mielőtt bármit reagálhattam volna, megfordult, és éppen annyira, hogy a szemem rátapadjon, elriszálta magát.

Én meg álltam az utcán, mint Lót felesége sóbálvány korában, bámultam a semmibe és azon gondolkoztam, hogy ez mi volt. Hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem lepődtem meg. Engem az elmúlt három év alatt még az életben nem hívtak meg semmilyen buliba. Erre most, mint derült égből a villámcsapás, a suli egyik legjobb csaja személyesen kér meg, hogy tegyem tiszteletemet nála. Személyesen, mert semmiféle elérhetőségem nincs… Ez most szemrehányás volt? Nem annak hangzott, inkább tényként közölte. De minek agyalok ezen? Nincs elérhetőségem. Na és? Persze, mert egy éve mindenhonnan töröltem magam. Tizedikben valami mocsok hacker feltörte az Instagram-fiókomat, meg többször kaptam mindenféle zsaroló levelet az e-mail-címemre. Először nagyon beparáztam, és azonnal töröltem magam a Facebookon, az Instagramon, meg töröltem az e-mail-fiókomat is. Később elolvastam minden a neten egyáltalán létező cikket, tanácsot, útmutatót, és miután telepítettem egy pofátlanul drága, de profi víruskeresőt a gépemre, létrehoztam egy másik e-mail-fiókot, olyan jelszóval, hogy ha azt valaki fel akarja törni, megizzad bele. A Face-re és az Instára viszont nem jelentkeztem vissza. Minek? Addig sem különösebben érdekelt az a sok idióta poszt. Hát ezért nem vagyok elérhető sehol… mármint az éterben. De mint a mellékelt ábra mutatja, ha valaki nagyon akarja, személyesen azért lehet hozzám szólni, mert beszélni azért még tudok.

Egyébként pontosan tisztában vagyok vele, hogy ebben a kirekesztettségben én is jócskán hibás vagyok, hiszen soha nem nyitottam senki felé. A Bencével való hézagos kommunikációm a legjobb indulattal sem nevezhető még haverságnak sem. Legtöbbször elhúzódok mindenkitől, leginkább azért, mert nem igazán érdekel senki, és én így érzem jól magam. Nem hiányzik nekem senki. A menő bagázsba nem vágyom, és egészen eddig a percig úgy gondoltam, nem is fogadnának be. A strébereket nem bírom, de a saját kasztom sem dob fel különösebben. Ha jobban belegondolok, engem igaziból csak az állatok érdekelnek, mármint a valódiak… azok közül is legjobban a kutyákat imádom. Az az állatfaj, ami a mi sulikban is rontja a levegőt, nem tartozik a szívem csücskébe. A falun töltött gyerekévek nem múltak el nyomtalanul. Ott a mezőn tehenek, birkák legeltek, kutyák őrizték őket, kakaskukorékolásra ébredtem reggelente, nem a mobil idegesítő csengésére. Három év kellett ahhoz, hogy rájöjjek, én bizony megrekedtem ezen a szinten. Mármint nem észbelileg, hanem ezek az évek megtanították tisztelni a természetet, a növényeket, az állatokat, és megtanították azt is, hogy ezekben mindig minden körülmények között megbízhatok. Nem úgy, mint az emberekben. A természet ugyan kiszámíthatatlan, és sajnos a klímaváltozás következtében egyre inkább az, de ésszel, tudással és tapasztalattal ezekre a szélsőségekre valamennyire fel lehet készülni. Az emberekre nem. Ott az a legjobb, ha bezárkózol, akkor nem tudnak megbántani, mert nem tudnak rólad semmit, nem adsz támadási felületet.

De úgy látszik, így is megtalálnak… A fenébe is Diával! Két szót beszéltünk, és máris betelepedett a fejembe. Mégis mi a francot akar tőlem? Pont tőlem! Akivel három szót nem váltott ennyi éven keresztül. Most meg csak úgy lazán meghív a bulijára. Remélem, nem azt vette a csinos kis fejecskéjébe, hogy én leszek az újabb trófeája… Mondjuk, elég csak a formás popsijára gondolnom, ahogy elriszálta magát előttem, és azonnal elönt valami fura forróság. Csuda jó csaj, az biztos. De az lesz a legjobb, ha nem gondolom túl a dolgot, és még az eddigieknél is óvatosabb leszek. Egy jó szaftos kis szívatás is készülődhet a háttérben, habár fogalmam sincs, miért pont engem pécéztek volna ki. Nem vagyok én annyira érdekes, de ezektől szerintem bármi kitelik. Zsombor meg a bandája… no hiszen… láttam eleget a dolgaikat. Akit egy kicsit is jó alanynak tartanak, az nem menekül a durva tréfáik elől. És sajnos a szemükben én is a nyomik amúgy is népes táborát szaporítom.

Lenéztem a rózsaszín post-itre, amit Dia a kezembe nyomott… Azért ez is jellemző. A mellettünk lévő utcában laknak, de mindeddig fogalmam sem volt róla, holott három éve egy osztályba járunk. Na mindegy, legalább, ha le kell lépnem a buliról, akkor hamar le tudom rázni őket. Simutól úgy sem mer senki, nem hogy a kertbe bejönni, de azt is meggondolja kétszer, hogy a kapuhoz mennyire menjen közel. Elmosolyodtam a gondolatra. Simu… csak én tudom róla, hogy a világ talán legbékésebb kutyája, de erre a kinézete jócskán rácáfol. Ráadásul mivel lassan fél éve trenírozom, egy csettintésemre bárkit a földre teper, azt pedig senki ne akarja megtudni, mit tenne, ha valaki egy ujjal is hozzám érne. Tavasszal anyám hosszas könyörgés után végre megengedte, hogy legyen kutyám. Simut régen kinéztem egy menhelyen, de persze gondosan elhallgattam előtte, hogy ő egy amerikai akita, azaz majdnem akkora, mint egy borjú. Amikor hazavittem, anyám a szó legszorosabb értelmében agonizálni kezdett, de ekkor már nem volt mit tenni. Az, hogy visszavigyem, szóba sem jöhetett, nem is engedtem volna, akkor inkább én költözöm el. Az anyám és közöttem lévő kapcsolatot amúgy is kompromisszumok sorozata jellemzi, így a kutyakérdés lett a következő a sorban. Mivel minden feladatot magamra vállaltam, beleértve a kert tisztán tartását is, így Simu maradhatott. Anyám eleinte a kertbe sem nagyon merészkedett ki, de mostanra, ha nem is lettek barátok, legalább elviseli, sőt arra is rájött időközben, hogy Simu minden méregdrága védelmi rendszernél, zárnál, riasztónál többet ér.

Nekem pedig mindennél többet jelent, hogy végre van valaki a világon, aki igazán hozzám tartozik, aki feltétlenül elfogad olyannak, amilyen vagyok, nem kritizál, nem kifogásol rajtam semmit, mindig van rám ideje, soha nem fáradt vagy rosszkedvű. Viszont nagyon szomorú, ha nélküle lépek ki a kapun, és összepisili magát örömében, ha hazaérek. Nem tudom, mit akar Dia tőlem, de akármilyen jó csaj, esélye sincs, ha nem szereti a kutyákat…

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Montserrat – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
WC Mano Negra Bta – Creative Commons Attribution-No Derivative Works v3.00