Cover illustration © 2014 by Disney Enterprises, Inc.

Adapted in part from Disney’s Beauty and the Beast.

Copyright © 2014 Disney Enterprises, Inc. Published by Disney Press, an imprint of Disney Book Group.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Szöveg © Serena Valentino

Eredeti cím: The Beast Within

Fordította © Halmai Gergely

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

Borító © Brown and Caroline Egan

ISBN 978-963-584-888-1

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

1. FEJEZET Boszorkányok a rózsakertben

2. FEJEZET A visszautasítás

3. FEJEZET A Herceg

4. FEJEZET A boszorkányok húga

5. FEJEZET Az arckép a nyugati szárnyban

6. FEJEZET Gaston pompás ötlete

7. FEJEZET A királylány és az arckép

8. FEJEZET Nebáncsvirág

9. FEJEZET Az érkezés

10. FEJEZET A csillagvizsgáló vendége

11. FEJEZET A reggeli

12. FEJEZET A szolgálók rejtélye

13. FEJEZET A dúvad

14. FEJEZET Mélypont

15. FEJEZET A vadászat

16. FEJEZET Leszáll az éj

17. FEJEZET A herceg magánya

18. FEJEZET A nővérek kéme

19. FEJEZET A farkasok az erdőben

20. FEJEZET A Szépség a könyvtárban

21. FEJEZET A Szépség és a Szörnyeteg

22. FEJEZET A varázstükör

23. FEJEZET A boszorkányok terve

24. FEJEZET Belle árulása

25. FEJEZET A boszorkányok mulatsága

26. FEJEZET A varázslónő

27. FEJEZET És boldogan éltek

Egyetlen szerelmemnek, Shane Case-nek.

– Serena Valentino

Boszorkányok a rózsakertben

A Szörnyeteg a rózsakertben állt, bódultan az újonnan kinyílt virágok mindent belengő illatától. Valahogy úgy tűnt neki, mintha a kertje önálló életre kelt volna; mintha a tüskés indák arra várnának, hogy rácsavarodhassanak vadul zakatoló szívére, hogy véget vessenek a kínjainak. Néha azt kívánta, bár így történne, ám a fejében most újra és újra csak a gyönyörű fiatal lány képe bukkant fel, aki a kastélyába érkezett. A bátor és nemes Belle-é, aki önként vette át az apja helyét a várbörtönben. Miféle nő az, aki kész ilyen könnyedén feláldozni a saját szabadságát, hogy megváltsa vele az apjáét? A Szörnyeteg eltűnődött, hogy vajon ő képes lenne-e hasonló önfeláldozásra. Vagy úgy egyáltalán: a szeretetre.

Egyre csak állt ott, a kertben, és bámulta a kastélyt. Megpróbálta felidézni, hogy milyen volt az otthona annak idején, még az átok előtt. Most teljesen másként festett: fenyegető volt és eleven. Mintha még a hegyes tornyok is szánt szándékkal, dühödten böködték volna az eget. Csak sejtette, hogyan nézhet ki az egész a távolból. Magas, tekintélyt parancsoló épület, amely a királyság legmagasabb hegycsúcsára épült, mintha csak magából a sziklából faragták volna ki; körülötte pedig veszedelmes vadállatokkal teli, sűrű erdőség terült el.

Azelőtt, hogy arra kárhoztatott volna, hogy eme átkozott falak közt kelljen bujkálnia, soha nem vette így szemügyre a környezetét – igazából nem látta, nem érezte át a saját helyzetét. Figyelme most a holdfényben baljós árnyakat vető szobrokra terelődött, amelyek a kerttől a kastélyba vezető utat szegélyezték – jókora, szárnyas teremtményeket ábrázoltak, amik rémisztőbbnek tűntek, mint bármi azokból az ódon történetekből, amelyeket a tanítói olvastattak vele. Nem igazán emlékezett rá, hogy már akkor itt lettek volna, mielőtt a bűvölet a kastélyra és környezetére szállt.

Sok minden megváltozott azóta, hogy a boszorkányok megjelentek a bűbájaikkal. Még a formára nyírt bokrok is mintha rávicsorítottak volna, amikor esténként a kerti labirintusban kószált, hogy kis időre megpróbálja elterelni a gondolatait a sorsáról.

Már régen tudomásul vette, hogy a szobrok utána pillantottak, amikor nem nézett rájuk; apró mozdulataikat csak a szeme sarkából látta. Képtelen volt megszabadulni az érzéstől, hogy állandóan figyelik, de már majdnem sikerült megszoknia. Majdnem. A kastély főbejárata pedig mintha tátongó száj lett volna, amely csak arra vár, hogy elnyelje őt. Igyekezett a lehető legtöbb időt tölteni a szabadban. A kastély, bármekkora volt is, börtönnek tűnt számára; úgy fojtogatta, mintha csak az életet akarná kiszorítani belőle.

Egykor, mikor még… merjen belegondolni? Igen, ember volt, rengeteget kószált odakint; vadállatokat hajtott az erdőben, puszta kedvtelésből. Ám amikor ő vált olyasvalamivé, amit üldözni kell, az első években inkább teljesen bezárkózott, és egy percre sem hagyta el nemhogy a kastélyt, de még a nyugati szárnyat sem.

Talán ezért is gyűlölt már annyira odabent lenni: túl sokáig tartotta bezárva a saját félelme.

Amikor a kastélyra először ereszkedett rá a bűbáj, azt hitte, hogy csak a képzelete játszik vele – hogy az átok puszta gondolata máris az őrületbe kergette. De most már tudta, hogy a környezetében minden életre kelt, és tartott tőle, hogy elég egy rossz lépés, és ellene fordul, ellenségei pedig még jobban megkínozzák majd, cserébe mindazért a fájdalomért, amit oly sokaknak kellett elszenvednie tőle, még mielőtt szörnyeteggé vált volna. A testi átváltozás még nem volt minden, az átok olyan mélyre hatolt, hogy igazából bele sem mert gondolni.

Igyekezett hát az egyetlen dologra koncentrálni, ami legalább egy kicsit megnyugtatta. A lányra.

Belle-re.

Pillantása a kerttől jobbra eső tóra vándorolt. A hold képe ezüstös csillogással tükröződött a hullámzó felszínen. A Belle körül kavargó gondolatai mellett ez a látvány volt az egyetlen, ami az átok óta némi nyugalmat hozott az életébe. Hosszú órákat töltött el itt, gondosan kerülve a saját tükörképét a vízben, bár sokszor késztetést érzett rá, hogy megbámulja magát. De túlságosan is jól tudta, mennyire visszataszító látványt nyújt.

Eleinte, amikor az átok még csak kezdte éreztetni a hatását, valósággal a megszállottja lett önnön tükörképének. Úgy gondolta, hogy a kezdetben még apró változások, az elmélyülő ráncok csak félelmetesebbé teszik őt az ellenségei szemében. De most… mióta az átok beteljesedett, képtelen volt elviselni a saját látványát. A kastély összes tükrét bezúzta vagy elzárta a nyugati szárnyban. Egykori rémtettei most az arcára voltak írva, amelynek láttán olyan fájdalmasan rándult össze a bensője, hogy a rosszullét kerülgette.

De elég legyen már ebből!

Egy gyönyörű nő volt vele itt, a falak közt. Önként maradt, így végre lett volna kihez szólnia, valami mégis megakadályozta abban, hogy meglátogassa.

A félelem.

Most újra a hatalmába kerítette. Vajon most kizárja onnan, ahol eddig fogva tartotta? Fél bemenni és szembenézni a lánnyal? Okos nőnek tűnt. Vajon tudta, hogy a sorsa most az ő kezében van?

A szobrok, ahogy mindig, most is némán figyelték, amikor a kikövezett ösvény felől egyszerre apró csizmák kopogása zavarta meg az elmélkedését.

A különös nővérek! Lucinda, Ruby és Martha, az elválaszthatatlan boszorkánytrió… éjfekete fürtjeikkel, kiszáradt uszadékfára emlékeztető, tejfehér bőrükkel és játékbaba szerű, rubintpiros szájukkal most máris itt álltak, előtte a rózsakertben. Gúnyos arcuk úgy világított a holdfényben, akár a kísérteteké. Ékszereik csak úgy szikráztak a sötét kertben, a hajukba tűzött tollak pedig csak még groteszkebbé tették amúgy is madárszerű mozgásukat. Volt bennük valami idegesség; folytonos, apró rángásaik és önkéntelen mozdulataik azt a benyomást keltették, mintha szavak nélkül is megállás nélkül beszélgettek volna egymással. Úgy tűnt, mintha méregetnék. Ő pedig hagyta. Csendben állt, ahogy általában, amikor eljöttek hozzá, és várta, hogy megszólaljanak.

Akkor jelentek meg, amikor a kedvük tartotta, és mindig figyelmeztetés nélkül. Ügyet sem vetettek rá, hogy ez az ő kastélya, az ő kertje. Már meg sem próbálta rávenni őket, hogy csak akkor jöjjenek, ha ő kéri. Hamar rájött, hogy cseppet sem érdekli őket, hogy mit akar.

Éles kacagásuk mintha csak gúnyt űzött volna abból az apró reménysugárból, amelyet sötét és magányos szíve legmélyén dédelgetett. Lucinda szólalt meg először, mint rendesen. Amikor beszélt, képtelen volt levenni a szemét az arcáról. Mintha valami furcsa játék baba elevenedett volna meg porcelánbőrével és toldozott-foldozott ruhájával; monoton hanghordozása pedig csak még kísértetiesebbé tette az egész jelenetet.

– Hát, végül csak sikerült foglyul ejtened egy csinos kis teremtést.

Nem kérdezte, honnan tudták, hogy Belle a kastélyba jött. Megvolt a maga elképzelése arról, hogy honnan tudnak mindig, mindent róla, de nem érezte úgy, hogy ezt meg akarná osztani velük.

– Csodálkozunk rajtad, Szörnyeteg – vette át a szót Martha. Vizeskék szemei üvegesen meredtek rá.

– Igen, csodálkozunk! – csattant fel Ruby is, hajmeresztő mosolyra húzva kissé túlságosan is vörös száját; akár egy holttest, amelyet gonosz varázslattal hoztak vissza az életbe.

– Arra számítottunk, hogy az állapotod mostanra elhatalmasodik rajtad – folytatta Lucinda enyhén félrefordított fejjel, egyenesen rá bámulva. – Álmunkban már az erdőben kaffogtál apróvadak után.

– És vadászok jártak a nyomodban – tódította Ruby.

Martha felkacagott, és így folytatta:

– Úgy vadásztak rád, ahogy az efféle szörnyekre szokás, a fejedet pedig a Vadászfogadó falára szögelték ki!

– De hisz még ruhát is hordasz! Kapaszkodsz az emberséged utolsó foszlányaiba? – fejezték be egy emberként.

A Szörnyeteg meg sem próbálta palástolni a rettegését – nem a boszorkányok bűbájaitól, hanem önnön természetétől, amelyre most emlékeztették. Tükröt tartottak a benne élő szörnynek, amely már alig várta, hogy kiszabaduljon. A szörnyetegnek, amely az után sóvárgott, hogy elpusztítsa a boszorkányokat és minden mást is, ami az útjába kerül. Vért és csontokat akart látni, a húsuk ízét érezni a nyelvén. Ha a karmával felhasítaná a torkukat, soha többé nem kellene gúnyos rikácsolásukat hallgatnia.

Lucinda felkacagott.

– Na, ez már igen, erre számítottunk tőled, Szörnyeteg!

Martha pedig így szólt:

– Soha nem hódítja meg Belle szívét, nővérem, bármilyen kétségbeesetten is próbálja megtörni az átkot.

– Szerintem már nincs számára visszaút!

– Esetleg, ha megmutatná neki, hogyan nézett ki egykor, talán akkor megszánná a lány – sivította Ruby, ahogy a nővérek őrjítő kacarászása betöltötte a rózsakertet.

– Szánni szánná, de hogy beleszeressen? Soha!

A Szörnyeteg régebben szitkokat vágott a fejükhöz, ám ez csak szította a kegyetlenségüket, ő pedig nem merte felkorbácsolni a saját dühét és vérszomját, így inkább csak mereven állt, és várta, hogy a boszorkányok gyötrelmes kis színjátéka véget érjen.

Martha szólalt meg újra.

– Ha elfelejtetted volna a szabályokat, Szörnyeteg, halld hát most mindnyájunktól:

– Szeretned kell őt, és neki ezt egy igazi, szerelmes csókkal kell viszonoznia, még a huszonegyedik születésnapod előtt. A lány belenézhet a tükörbe, akárcsak te, hogy lássa benne a királyságodon túli világot, de nem szerezhet tudomást az átokról, sem arról, hogyan törhető meg. Rájössz majd, hogy ő másként látja a kastélyt és a bűbájt, mint te. Az átok legszörnyűbb oldalát neked tartogatjuk.

A Szörnyeteg üres tekintettel meredt a boszorkányokra.

Martha ijesztően elmosolyodott, majd folytatta.

– Ez az egy előnyöd van. Az egyetlen dolog, amit Belle ijesztőnek fog találni a kastélyban és a környékén, az a te látványod.

Lucinda szólalt meg.

– Mikor láttad magad utoljára a tükörben, Szörnyeteg? Hát a rózsát?

Volt idő, amikor egy percre sem vette le a szemét a rózsáról. Mostanában azonban inkább elfeledni igyekezett. Már-már arra számított, hogy a banyák azért érkeztek ma este, hogy elmondják: az utolsó szirom is lehullott a megbűvölt szárról. De mint mindig, most is csak gúnyolódni jöttek, hátha sikerül addig hergelni, amíg erőszakossá válik. Másra sem vágytak, csak hogy láthassák, amint még jobban bemocskolja a lelkét.

Lucinda kotkodácsoló hangja zökkentette vissza valóságba.

– Már nem tart soká…

– …egyáltalán nem, Szörnyeteg! – fejezte be a mondatot Martha.

– Az utolsó szirom hamarosan lehull, te pedig mindörökre ebben az alakban ragadsz, és soha többé nem változhatsz vissza.

– És azon a napon…

– …majd megtáncoltatunk! – fejezték be egyszerre.

Végre a Szörnyeteg is megszólalt.

– Na, és a többiek? Ők is így maradnak? Örökké köti majd őket a bűbáj?

Ruby szeme tágra nyílt a csodálkozástól.

– Mi ez? Csak nem aggodalmat hallunk? Hát nem furcsa?

– Maga miatt aggódik!

– Persze, csak maga miatt, sosem másokért!

– Miért is törődne holmi szolgákkal? Soha még csak egy szóra sem méltatta őket, csak ha büntetni kellett!

– Szerintem attól fél, hogy mit tesznek majd vele, ha nem sikerül megtörni az átkot.

– Jól mondod, nővérem!

– Pedig én megnézném, hogy mit tennének!

– Csúnya látvány lesz, az már biztos!

– Mi pedig ezer örömmel fogjuk végignézni!

– Ne feledd, Szörnyeteg: igaz és viszonzott szerelem, még mielőtt az utolsó szirom lehull!

A nővérek ezzel sarkon fordultak, és apró csizmáikban kisétáltak a rózsakertből. A kopogás egyre távolodott, mígnem hirtelen megszűnt, és a Szörnyeteg már nem hallotta őket többé.