ELSŐ RÉSZ

TRÓNRA LÉPÉS

A FOGOLY

Andrea-András lassan lovagolt fel a dombra.

A kísérete éppen olyan méltóságteljesen követte. Senki sem sietett, hiszen nem volt miért, nem volt hová. Ezt a napot arra szánták, hogy megmutassák a hercegnek a környéket. Milyen is az a magyar táj? Bár vándorlása az előző esztendő végén heteken át tartott, most maga is örült, hogy végre nem havas, hanem már-már tavaszias időben lovagolhat ki.

Mögötte vonultak az urak, azon kevesek, akik nagy reményekkel várták őt „haza”, és most készek voltak arra, hogy kiálljanak mellette, ha kell, haddal is. Csak éppen nem volt had, nem jött össze egy sereg. Ezen urak, még a Kőszegiek is, kik pedig az ország egytizedét uralták, nem tudtak kiállítani elég embert. Ha erről volt szó, András újra és újra látta maga előtt nagybátyja arcát. Amint Albertino komoran ingatja ősz fejét, hogy aztán a türelme végén, négyszemközt az unokaöccse elé álljon: Vado a casa! Hazamegy! És így tett.

András magára maradt az urakkal. Hol az egyikük, hol egy másikuk várában látták vendégül. Ki csak szót válthatott vele, mind biztosította őt a hűségéről, de látszott: katonájuk ezeknek sincs. A váraik, már ha volt nekik olyan, kicsik voltak, szűkek, nehezen védhetők.

És közben teltek a hetek. András leveleket küldött Ladomér érseknek és a veszprémi püspöknek is, kikről mindenki tudta, hogy Kun Lászlónak nem barátai. Zala vármegyében utazgatott a herceg, és mivel csak olyanokhoz ment, akik hívei voltak, azt is hihette volna, hogy mindenki mellette áll. Pedig ez nem így volt.

– Azon vár itt előttünk Panyit fia Buzádnak birtoka, jó uram. Nevezik őt Arnoldnak is. Tudnod kell, hogy Agyasznak, föltétlen hívednek rokona ő, kinek családjában, ősei között sok volt az erőszakos hírében álló úr.

Ez most nem érdekelte Andrást. A táj szép volt, friss a lég, mit magába szívhatott. Hogy is hívják ezen vidéket? Strido várához közeledtek. Strido, ez olyan taljánosan is hangzott. A fiatalember hát haladt tovább a dombon felfelé és minden lépéssel közelebb került a szürke kőfalakhoz.

Akik látták őt, kicsit összezavarodtak. Mert volt ugyan kicsinynek tűnő sasorra, mi jellemző volt mindig az Árpád-fiakra, valamint az is, hogy nem nőttek az égig. Ámbátor a nagyapja, IV. Béla éppenséggel állítólag a legmagasabb volt a Turul nemzetségben, ki valaha is a magyar trónra került. Esténként, amiről András nem tudhatott, vidéki kúriákban össze-összegyűltek a környékbeli nemesurak, és régi pletykákon rágódtak. Vajon ezen András apja tényleg az öreg, már kóros Béla volt-é, vagy az életerős Dénes nádor? Annak idején senki sem hitte volna, hogy ami az 1230-as esztendőkben történt, annak ily nagy jelentősége lészen 1290-ben.

A levelek és a követek jöttek és mentek, akadtak oly urak, kik undorral fordultak el, ha András szlavón herceg pecsétjét látták meg a nekik címzett levelek külsején, míg mások mohón vetették reá magukat, mert lám, a kibírhatatlan László után és helyett íme mutatkozik egy másik király! És csak rajtuk múlik, maradnak-e László hűségén, vagy az új, fiatal király mellé állanak. Kik nem bírták elviselni a kunokat, sem a nogaj tatárokat, a minden erkölcsi szabályt könnyedén áthágó kun leányokat és asszonyokat, azok most reményleni kezdtek, hátha változik valami…

De ők kevesen voltak, még kevesen. Ez fájt Andrásnak és ahogyan teltek a hetek, egyre furcsábban érezte magát. Most tehát Arnold úrhoz mennek, neki talán szélesebb baráti köre vagyon. Ha itt vendégül látják őt, akkor talán végre kezdenek áramlani az emberek az uralma alá. Hiszen nem kevesen vannak László ellenségei ebben az országban. Éppen nemrégen tudta meg András, hogy a magyar egyház legtöbb papja és számos püspöke sem szereti Lászlót, mi több, akad, ki nyíltan szembehelyezkedik vele. A papok írták neki is, hogy „László bízik tatár, szerecsen, nogaj pogányaiban, velük tart a hit kárára, az ország vesztére”, és hozzátették, hogy László magával a patás ördöggel kötött rettentő szövetséget. És hogy a nagy ország más tájain a nagyurak már szövetkeznek ellene, és vannak köztük, akik ezt tovább nem titkolják, nyíltan fel is vállalják.

Idáig ért a gondolataiban, amikor már látta a várkaput. Körös-körül dombok, lankák, egy erősebb lovascsapat is megtámadhatná Stridót. Látta, hogy közeledtükre a kapu lassan nyílik. A falon fölötte, meg egy oldalsó torony lőréseiben is vértet viselő férfiak fejeit látta. Nagyon keskeny volt a fél kapu, András nem értette, miért csak azt nyitották meg. Mögötte jöttek vagy húszan, néhány úr, több testőr, sok szolga, mindenki lóháton, a pótlovak cipelik az útra való készleteket.

– Arnold úrhoz jöttünk! – kiáltotta előbbre rúgtatva egy magyar úr, kinek nevére András nem emlékezett, pedig hetek óta vele vándorolt szerte Zalában, és aki most csengő hangon folytatta: – Velünk vagyon a mi urunk, András szlavóniai herceg!

Bent bizonyára már napok óta tudtak a közelgő látogatásról. De a kapu csak félig nyílott ki, és kísérői közül senki sem merte megelőzni a herceget, IV. Béla unokáját! A király lassan léptetett pej lován, ráborult a vártorony árnyéka, máris a kapunyílásban volt. Kicsit lehajolt, mert a boltozatot alacsonyra építették egykoron. Furcsa zajt hallott – kiderült, hogy a vaskos tölgyfa ajtó mögött erős katonák lapultak és amint lova fara is átjött a nyíláson, amazok hirtelen benyomták a kaput, ami csattanva csukódott a helyére. A kíséret kint rekedt. András még semmit sem értett – miért nem követhetik őt a többiek? Csak őt látják vendégül a várban, a többiek verjenek sátrakat a falak tövében?

Egy vérmes külsejű, haragos arcú férfi állott előtte. Ez lehet az a bizonyos Arnold úr, értette meg. Értetlenül nézett rá, az meg – miközben a katonák még a keresztgerendát is feltették a kapura, hogy kintről senki bé ne ronthasson – megvetően végigmérte a herceget és szinte csak úgy foghegyről vetette oda neki:

– A foglyom vagy!

A férfiak éjjel érkeztek.

A kun településeken ritkán bukkantak fel magyar urak. Nem kedvelték őket azokon a környékeken, és ez itt sem volt másképpen. De volt azon uraknál valami, ami nagyobb védelmet ígért nekik, mint száz katona a hátuk mögött: a pénz.

Csengő aranyakkal fizettek már annak is, aki előzőleg felvilágosította őket. Aki elmondotta nekik, kik azok itt a faluban, akik mindenre kaphatók. Akiknek lassan már éppen annyira elegük van László királyból, mint az általa sanyargatott magyar uraknak. Ők sem nézték jó szemmel, hogy kivel-mivel adja magát össze, akiben korábban olyannyira bíztak. A király szívósan, tíz esztendő alatt elérte, hogy már a kunok között is megfogyatkoztak a hívei.

A két úr estefelé érkezett, és tudták már, kikhez jöttek. Szolgáik megkeresték azon három férfiút. Ki csak hírt vitt vagy üzenetet, igazi csillogó aranypénzt kapott! Ez errefelé még sohasem történt meg. Hát hamar elő is vezették azon férfiakat. A falu szélén állottak a lovasok. A két úr a fegyveres kísérőiktől kicsit távolabb várakozott. A három kun hamarosan együtt állott a két magyar elé. Kik nem mondották nevüket, és amikor kimondották, miért jöttek, hát megértették a kunok is: itt ugyan nem fognak elhangzani magyar nevek. De az ő kun nevüket az idegenek jól tudták, legfeljebb nem kun szokások szerint ejtették:

– Te vagy-é Árbóc?

– Én vagyok, uram.

– És te… Törtel?

– Úgy vagyon.

– Akkor te harmadik vagy Kemence?

– Az vagyok – mindhárman tudtak magyarul, legalábbis valamennyire. Akik errefelé jártak hónapokkal korábban, kipuhatolták, kikeresték és megjegyezték azok neveit, kik mostanság összerúgták a port Lászlóval. Ki ezért, ki azért lett ellenfele a királynak. Ahogyan a magyar urak között is gyűlt a harag, úgy az sok kunban is felnövekedett addigra. Eltartott egy ideig, míg megtalálták a maguk embereit. Hát most jött el az a pillanat:

– Utánamentek, mert nemrégen járt itt és úgy tudom, délre ment a Körösök mellé. Ha bárki kérdez bármit is, kun nyelven beszéltek csak, de annyit tudtok magyarul, hogy Lászlónak barátai vagytok.

Mindhárman tagadóan rázták a fejüket. Erősek, ölesek voltak. Elszántak.

– Tudom, hogy nem vagytok a barátai, éppen ezért kerestünk meg titeket. Egy éjszaka bémentek a sátrába, vagy ahol éppen akkor lészen. Ha utatokba áll egy testőr, levágjátok. És utána levágjátok a királyt is.

Hallgattak, nem néztek egymásra, mindegyik magában döntötte el a dolgot. Az idegen folytatta:

– Legyenek jó lovaitok, és ha egy ideig senki sem veszi észre, mi történt, egérutat nyerhettek. Szóródjatok szét, vagy maradjatok együtt, mindegy. Ihol két-két arany, kitelik belőle jó ló, jó fegyver, meg étek és zab az útra. Amint végeztetek vele, ezen úr itt mellettem fog rátok várni és ad fejenként nyolc aranyat.

Tíz arany azért, hogy végeznek a királlyal? Sok, sok pénz volt az. Némelyik talán megtette volna ingyen is, ha alkalma nyílik rá. Csak álltak hát, súlyosan. Az úr, talán biztatásul, elővett egy kis bőrzsákot és megcsörgette. Aranyak voltak benne, ezt a hangot semmi mással össze nem téveszthették.

Körülöttük mintha még sűrűbb lett volna az éjszaka.

Buda már régóta nem vett evezőt a markába, ahogyan János, a révész is elkényelmesedett. Hiszen itt voltak az evezősfiúk, Lóránt és Keve, alig húsz-huszonkét esztendősek, ők aztán bírták a munkát. Akadtak napok, amikor nagyobb volt a mozgás a két part között, ilyenkor egy-egy délelőttön akár négyszer is átkeltek, meg még párszor délután is. Máskor megesett, hogy álló napig nem bukkant fel szekér a keleti úton, és a nyugati parton sem kongatta meg senki a kolompot.

Aratás ideje közeledett, Ábel, az öreg gazda már hajolni sem tudott, nemhogy aratni sarlóval vagy kaszával. Minden a fiára, Fülöpre maradt, de amikor meggyűlt a sok munka, akkor Csekő és Péter, a lovasgazda is segített. János révész fia, Péter is szépen cseperedett már, a tizenegyedik tavaszt látta abban az esztendőben. A lánya, Júlia is majdnem annyi idős volt, és ő már a konyhán, veteményeskertben és az állatok mellett serénykedett. Ahogyan Csekő lánya, Szellő is.

A kovácsmesternek, Zoltánnak és asszonyának, Ilonának nem született gyermeke. Ám ők így is igyekeztek hasznossá tenni magukat. Zoltán keze alatt naphosszat csengett-bongott az üllő, ha nem jöttek hozzá patkoltatni, hát kaszákat készített meg háromféle méretű patkókat. Nem feledkezett meg a négyszögletes patkószögekről sem. A lovasgazda felesége, Maris akkor már a lassan egyesztendős kisfiát nevelgette. Úgy vigyázott rá, mint a szeme fényére.

Az öreg Buda, ki hetvenesztendős volt, csak egy dologra ügyelt: a varsákra. Naponta kétszer ment a folyónak kis öblébe, egyenként kiemelte a vízből ama eszközöket, kiszedte a halakat. Télen ő vágta a jeget a jégverembe, nyáron meg minden második halat eltette ugyanarra a jégre, hogy majd télen is legyen mit enniük.

Tavasszal egy napon – szeszélyes volt az idő, heves szelek tornyoztak felhőket, de eső még nem szakadott a földre – megkongatta valaki a kolompot. János kilépett a házából és átnézett a folyón. Három lovas állt a kolomp mellett, orcájukkal mind errefelé fordulva. János biztatóan intett vissza, aztán felkiáltott:

– Lóránt, Keve! Hozzátok az evezőket.

A segédek már jöttek is. Látszott rajtuk, hogy ugyan mennek, de nem szívesen, inkább aludtak volna valahol az árnyékban. Bár még nem volt igazán meleg, de nekik akkor volt jó, ha nem kellett evezni. Napi bért kaptak, akár eveztek egész nap, akár csak heverésztek dologtalanul. De becsületükre legyen mondva, rögtön fogták a nagy evezőket – ha a végét a földre tették, a tolla a fejük fölé magasodott –, és mentek eloldozni a dereglyét.

Már a folyó túlfelén eveztek, amikor látták, hogy három pap vár reájuk. Errefelé ritka látvány, mert mintha elkerülték volna a révet. Ha szerzetesek, barátok vándoroltak valamerre, inkább napokkal tovább tartott az útjuk, mintsem átússzanak vagy úsztassanak a széles folyón.

De most itt voltak, szerzetesi csuhában, csupasz arccal, a fejüket védő csuklyákat a hátukra hajtották. Kettő fiatal, egy meg akár az apjuk is lehetne. Hogy nincsen jókedve, azt rögtön látták. Alig értek partot az evezősök, az öreg pap máris kérdezett:

– Aztán tudjátok-é, milyen nap vagyon ma?

A két evezős összenézett, tanakodva bámultak a másikra, majd vállat vontak:

– Nem tudjuk.

– Vasárnap vagyon, ama nap, amikor még az Úr is megpihent, midőn a világot teremtette.

Lóránt csak pislogott. Ha szól, bizton ezt kérdezi: „Azután nekünk mi közünk vagyon a világnak a teremtéséhez?” Keve pedig, ki éppen olyan „okos”, mint parasztlegény társa, talán még hozzá is tette volna: „Én nem voltam ott, esküszöm!”

– Ezen a napon senki sem dolgozik. Nem végez munkát, mivelhogy ez az Úr által is megszentelt pihenőnap.

A pap azt vette észre, hogy a két révész visszadobja a köteleket a dereglyébe és szállanak is vissza komótosan.

– Hát ti meg mit csináltok?

– Azt hallottuk tőled az imént, uram, hogy e napon nem szabad dolgozni. Így hát visszaevezünk a mi partunkra és pihenünk – így Lóránt, de akkor már, háttal a papoknak, somolygott a bajusza alatt. A két szerzetes elfordult, hogy a vezetőjük ne lássa a mosolyukat. A pap a fejéhez kapott:

– Te szerencsétlen, ha már idáig eljöttetek, át a folyón, akkor most utasok nélkül mentek vissza?

– Te mondád, atyám, hogy ma nem dolgozhatunk. A mi munkánk az evezés, gyorsan hazasietünk, hogy abbahagyhassuk…

A pap feje kezdett elváltozni. Előbb a szeme lett pirosas, aztán a vonásai torzultak el. Keve, talán hogy mentse a menthetőt, megkérdezte:

– És vasárnap szabad-é úton lenni?

Az idős pap ekkor végre visszanyerte uralmát enmaga fölött. Nagyot nyelt és csak annyit mondott társainak:

– Vezessétek fel a lovaitokat, és kapaszkodjatok erősen.

Hamarosan átértek. A lovak nyugodtan viselkedtek, a két fiatal pap nem mert egymásra pillantani, nehogy elnevessék magukat. János úr várta őket a révnél, elvette a dénárt a paptól. Mit sem tudva az előzőekről, szokás szerint felajánlotta, hogy ebédeljenek a fogadóban, hol őket és lovaikat is ellátják. A pap szigorú tekintetet vetett körbe, látta a kisebb gyerekeket játszani a fészer mellett:

– Aztán meg vannak-é keresztelve ama gyermekek?

– Egyik sincsen – mondta János nagyon természetesen. – Mi több, vannak itt férjek és feleségek, akik csak úgy maguk állottak össze, miként a lovak délidőn az árnyékban.

A papok, most már mind a hárman, felélénkültek:

– Akkor hát itt maradunk egy napig! Összeadjuk a párokat, megkereszteljük a gyermekeket!

János kezdte látni, hogy hibásan szólott. A lelkes papokra pillantott, majd Budára. Mert az öreg harcos éppen jött fel a folyópartról, és hallotta az utolsó szavakat. Úgy érezte, meg kell menteni a barátját, a révészt, és a többieket is. No és azt sem ártana, ha elvenné a szerzetesek kedvét a nagy munkától:

– Hárman egy-egy napi étekért, szállásért és lovaitok zabjáért fizettek három dénárt.

A pap a társaira nézett, akkor már levezették állataikat a dereglyéről. Hárman három dénárért maradjanak itt? Az idősebb pap sóhajtott. Nem volt kedve ennyit fizetni ezeknek az egyszerű embereknek, akik, lám, még azzal sincsenek tisztában, hogy ma vasárnap vagyon!

– Sietős az utunk Váradra, testvéreim. Induljunk tovább.

És elkocogtak kelet felé.

András herceg szeme villogott. Még csak negyedik napja volt Arnold úr fogságában, kinek határozottságát látva a barátai, kik őt idekísérték, rég elvonultak a vár alól. Tizenvalahány úr néhány testőrrel és vagy húsz szolgálóval alig fog neki egy vár ostromának! Hát inkább elmentek, és most biztosan futárokat küldenek szerte, hogy erősítést kapjanak az erőszakos ember hírében álló Arnold ellen. Kinek már az ősei is úgy viselkedtek ezen a vidéken, mint a rablólovagok. Néhányan kesernyésen mondogatták már régebben is, hogy azok inkább rablók, de nem lovagok.

Hát erről most a herceg is meggyőződhetett.

– Te bolond vagy? Vagy csak nem ismered Velence törvényeit?

Arnold úr orcája megnyúlott. Lehet, hogy nem ismeri, de melyiket? Vöröses volt a szeme, látszott, hogy nem aludt az éjszaka. Vagy mulatott? Az ifjú, karcsú herceg állott szemben azzal a torz, kövér, tokás férfival, kinek feje nagyobbnak tűnt a szokásosnál. Vagy tényleg nagyobb is volt? Zsíros haját régen moshatták meg a szolgák, mentéjén is pecsétek jelezték, mit ebédelt mostanában. András igazat szólván undorodott ettől az embertől, amely minden rangja és birtoka ellenére sem volt signor, nem volt úr az ő szemében.

– Milyen törvényt?

– Amely kimondja, hogy „velencei törvény szerint velencei polgárért még egy garast sem szabad adni, hogy fogságából kiváltsák”! Te azt hitted, engem elfogva majd Velence fizet értem váltságdíjat? Hát nagyon nagyot tévedtél, Arnold úr – ha ezen szót lehet gúnyosan ejteni, akkor a herceg ezt most megtette teljes mértékben. Arnold úr szeme még vörösebb és sötétebb lett. Valóban az volt a szándéka, hogy ezért a gazdag velenceiért majd jó pénzt zsebel be. Lehet, egy álló esztendeig kell majd őriztetnie itt a várában, egyszer majd valaki megérkezik egy nagy zsák aranydukáttal, hogy hazavigye az értékes foglyot…

András még mindig csodálkozott:

– Erről nem hallottál soha? Pedig ezt már tudják szerte a mediterrán vidéken, még az arab kalózok is! Hiszen, ha a dózse hagyná, hogy fizessenek a családok vagy maga az állam, akkor minden nap elrabolnának valahol egy vagy több velenceit! Ezért döntöttek úgy, hogy senkiért sem szabad fizetni. Így aztán nem is rabolnak el velenceieket sehol!

„Csak itt, ezen az átkozott földön!” – jutott eszébe, amit korábban hallott. Még azt a nyomorult Kun Lászlót is elrabolták kétszer. Egyszer még gyerekként, egyszer meg már felnőtt volt, amikor a nagyurak bebörtönözték… „Hát ez a szokás errefelé?” – lázadozott volna.

Arnold úr nagyot nyelt. Zavarba jött:

– Utánanézek, igaz-é, amit mondasz.

Nem tette hozzá, csak gondolta: „Ha igaz, akkor majd valami mást kell kitalálnom. De annyi bizonyos, hogy találok valami megoldást, amely hasznot hajt nekem.” Azzal tisztában volt, hogy Andrást nem adhatja ki Lászlónak, pedig ez is megfordult a fejében. De tisztában volt vele, hogy akkor minden környékbeli kisebb és nagyobb úrral, legfőképpen pedig a hatalmas Kőszegiekkel kerülhet szembe. Ezt még meg kell gondolni – látszott a szemén, mi zajlik a fejében. András hát halkan és nyugodtan így fejezte be a beszélgetést:

– Bármit is döntesz, azt a leendő magyar királlyal teszed, ne feledd.

A „VADÁSZAT”

Az országban nőtt a zűrzavar.

Akkor már két nádor volt hatalmon egy időben: más volt nádor az ország nyugati felében, a Dunántúlon – persze az, akit ama székbe a Kőszegiek helyeztek –, és más az ország keleti felében. A Borsák, Abák, Csákok és Kőszegiek, a négy leghatalmasabb, maguk között rángatták a királyt, kinek akarata véges volt, sokszor már nem tudott, vagy nem is akart nekik ellentállni. Egy-két esztendőnként változott a nádor személye, attól függően, melyik nagyúri családdal volt éppen jóban, vagy melyikkel veszett össze. Az „összeveszés” olykor fegyveres harcokat is jelentett, de ezekben nem az urak vagy a király veszett oda: kisebb csapataik győztek, avagy vesztettek itt és ott, szerte a Honban.

Azon év tavaszán oly sok minden történt, ami fontos volt – de oly kevesen tudtak róluk! Amint felszáradtak az árterek, ahogyan az utakról előbb leolvadott a hó, aztán meg a folyók visszahúzódtak medrükbe, megélénkült az élet szerte a vármegyékben is. A kereskedők is útra keltek és vitték magukkal azon árut is, amit semmilyen hatalom nem dézsmálhatott, nem vámolhatott meg: a híreket. Jöttek és mentek, megfordultak mindenhol, egymással is találkoztak táborhelyeken és fogadókban, mindenki elmondta, mi hír ott, ahonnan jön. És az újabb, más tájékokról származó hírekkel gazdagabban folytatták útjukat.

– A nagyurak már olyanok lettek, mint az elszabadult vadállatok.

– Hatalmaskodnak, vérrel vesznek el várakat, földeket…

– Ki asszony megözvegyszik a tehetős ura után, számíthat arra, hogy hamarosan valódi és álrokonok bukkannak fel…

– Mindenki a férje által ráhagyott birtokok örökösének mondja magát.

– Akkor is, ha éltében semmi köze sem volt az örökhagyóhoz…

– Nem átallanak éjnek idején a birtokokra, majorságokba bélopózni, elfoglalni, onnan a régi hűséges szolgákat kiverni…

– Ha az özvegy ellenkezik, csóvát vetnek a zsindelytetőkre. Felégetnek ezek még istállókat, házakat is!

A kereskedők vitték és hozták a híreket. Olykor fegyveres férfiak azért keltek útra, hogy elszegődjenek valamely nagyúr lovasai közé. Ám ha nem találtak ilyet, de enni kellett mindennap, hát hamarosan rablóbanda lett belőlük, útonállók, kik kereskedőket, utazókat fosztogattak, mígnem rajtavesztettek, mert vármegyei katonákat küldtek ellenük. Kiket ily módon elfogtak, azokat ott helyben és azonnal felakasztották az útszéli fákra – e gyászos maradványok sokszor hetekig ott lógtak, mert eltemetni sem volt szabad őket. Varjak vájták szét a fejüket, és amikor leestek, keselyűk, rókák, farkasok prédájává lettek.

– És azt hallottátok-é, jó urak, kit tett meg nádorrá ezen Kun László?

– Csak nem valami idegent?

– De bizony az történt, urak. Mirzát, egy pogány urat! Kit elneveztek Mizsének, vagy maga vette magának ezen nevet, nem tudni. Ladomér érsek azonnal panaszt tett a pápánál, és Őszentsége küldött a királynak egy igencsak fenyegető levelet. De László azt már át sem vette, mert tatárjai és kunjai közé vegyülve ismét bevette magát valahová az országba. Sokan hiszik, hogy most is kunjai között bujkál.

– De miféle király az, ki nem végzi a dolgát?

– Ezer baj vagyon szerte a Honban, de a királyt csak ama kun leányzók érdeklik. Értük akár nyáron, akár télen kész útnak eredni, erdők mélyére bújni, „vadászt” játszani…

– Nagyon fogynak a hívei. Most már aranyban fürdetné azon pár nemest, kik még mellette állanak.

– No és azt hallottátok, hogy a pápa miatt ismétlődik a történet? Ami volt, az vagyon és lészen ismét? Merthogy az új pápa is küldene egy legátust, egy talján püspököt, hogy szedje ráncba a királyt. Gubbio püspöke, egy minorita, ki a Benvenuto névre hallgat, jövel Magyarhonba.

– Mikoron írta Őszentsége ama levelet?

– Májusban, úgy tudom. Arra intette Lászlót, hogy ő most íme egy békeangyalt küld Magyarhonba, és hogy a király fogadjon neki szót, hagyja el a hozzá nem illő társaságot, ne rohanjon veszedelmébe! Javítsa meg az életét, hagyjon föl a pogányok, tatárok, szerecsenek társaságával…

– De minden bizonnyal ezen levél is siket fülekre talál. Azon első legátusnak is mi rossz sorsot kellett kiállania! Nem irigylem én ezen Benvenutót sem.

– Azután azt is hallottátok-é, urak, hogy már kunjainak is kezd elege lenni belőle? Lázadoznak ők is. Nem ilyen barátra vágytak, kit csak egyetlen dolog érdekel: a nők.

– Meg a bor. Azt hallottam, hogy mértéktelen abban is, mint a kun leányokban.

– Pocsék egy király ez, jó urak. Sőt, úgy vélem, az ilyen az nem is igazi király.

A menetet fegyveresek nyitották és zárták. Dombos vidékről jöttek és átlépve a határt, mit semmi sem jelzett, továbbra is egy itt-ott sáros úton haladtak a dombok között. Előttük fürkészek jártak, hogy megóvják a menetet a kellemetlen meglepetésektől. Az öreg Arnoldot és foglyát, András herceget. Napokkal korábban már futár ment ugyanezen az úton, vitte Arnold úr levelét az osztrák Alberthez, ki királynak tartotta magát. Övé volt arrafelé sok föld, beleértve Bécs városát is. Olykor László szövetségese volt, megesett, hogy egy csatatéren együtt is küzdöttek. Albert azonban valahogy mégsem örült ennek a szövetségnek és nemegyszer már szeretett volna szabadulni belőle. Az utóbbi esztendőkben már csak rossz híreket „hozott a szél” a Magyar Királyságból. De a világ még mindig azt hitte, hogy ők ketten jóbarátok. Bár, ha ezt Rómában is elhiszik, akkor Albert is számíthatott volna Őszentségétől egy korholó levélre…

Arnold úr kis csapata, benne a nagyon jól őrzött fogollyal a hét hetedik napján, vasárnap délután érkezett Bécsbe. A városkapunál már várta őket Albert embere és vele a fegyveresek. Kik átvették a foglyot, de Arnold urat csak magában engedték a király elé. Míg a foglyot valahová a kastély mélyén egy tömlöcbe vezették, addig odafönt az öreg, minden hájjal megkent, félig magyar, félig német gróf annyit mondott Albertnek:

– Azt reméltem, hogy Velencéből sok-sok váltságdíjat fizetnek a fogolyért. De sajnos igazat mondott a beste: Velence soha nem fizet váltságdíjat egyetlen velencei polgárért sem! Így hát hoppon maradtam… volna. De eszembe jutott, hogy te a barátja vagy László királynak, kinek nagy szívességet tennél, hogy a trónkövetelőt, a vetélytársát átadod neki!

Majd kis habozás után hunyorogva hozzátette:

– No és eme szolgálatért én sem járhatok rosszul, nemde?

Egyelőre kapott egy vendégszobát, és míg kísérete drága pénzen Bács falain kívül egy vendégfogadóban várakozott, Albert herceg és felesége megtárgyalták a dolgot. Kiadják-e szövetségesüknek, László királynak ezen velenceit, akit, ha a „kun” király a kezébe kaphat, minden bizonnyal leütteti a fejét? Albert felesége, Erzsébet asszony igenis pártját fogta Andrásnak, hiszen egykor gyermekként a jegyese volt az unokahúgának, a grazi gróf leányának, most úgy érezte, gondoskodnia kell a „rokonról”. Albert sem pártolta az ötletet és valahol a lelke mélyén haragudott is az öreg Arnoldra, amiért az idehozta neki ezt a koloncot. Most neki kellett döntenie András életéről vagy haláláról.

Végül csak két napig tartott a habozásuk. Egy reggelen aztán Albert herceg hívatta Arnoldot és e szavakkal fordult hozzá:

– Ha sikerült volna szép összeget kialkudnod a velenceiekkel vagy Morosini úrral, nekik adtam volna azt, kit törvénytelenül ejtettél fogságba. Mi vagy te, tán álruhás király? Ki uralkodói jogokat vindikálsz magadnak? És ujjat húzol egy olyan nemesúrral, ki maholnap Magyarország királya lehet? Szép kis bajba sodortál engem, Arnold úr. Hogy némileg letöröljem könnyeidet, ihol ezen zsákocska pénz. Nem sok, biztosan nem annyi, amennyire számítottál. De jobb, ha tudod: nagy bajt csináltál, és örülj, ha egykoron nem ér utol a magyar király keze. Nem akarlak többé látni!

Miután Arnold úr magában dúlva-fúlva eltakarodott, ismét összeültek ők ketten. Erzsébet asszony már tudta is, mi a megoldás.

– Mivel el nem ereszthetjük, hiszen rögtön visszaszalad magyar földre, László meg azt hiszi majd, hogy mi engedtük, mi szabadítottuk őt a nyakára, hát ez így nem lesz jó. De rabságban sem tarthatjuk, mert az meg nekünk lehet később igen kellemetlen. Azt javaslom tehát: tartsuk itt, de nem mint foglyot, hanem mint vendéget. Kapjon meg mindent, ami hercegi rangjával jár, ugyanakkor vigyázzuk szinte észrevétlenül, nehogy megszökjön. Eltelik pár hónap, vagy tán egy esztendő is, közben talán valami megváltozik Magyarhonban.

Albert úr lelkesen tette hozzá:

– Bárhogyan is alakuljon ezen András úr sorsa, mi majd elmondhatjuk, hogy kiváltottuk őt a rabságból és vendégszeretetünket élvezte. Itt nem esik bántódása, és ha egykoron tényleg ő lészen a magyar király, nem lesznek rólunk rossz emlékei.

– Akkor hát így legyen. Most azonnal felhozatjuk a tömlöcből. Rangjához illő öltözeteket kap, megfelelő cselédséget, megbízható szolgákat. Itt fog lakni a kastélyban – és Albert nagyon elégedett volt az asszonyával. Erzsébet mindig is okos nő hírében állott, és lám, most ennek újabb bizonyítékát adta!

Azok a férfiak az első pillanattól nem tetszettek a révésznek.

János úr rögtön észrevette, hogy akik napnyugat felől megrázták a kolompot, jelezve átkelési szándékukat, gyanúsan viselkednek. Mint akik nagyon óvakodnak, sőt félnek valamitől. Emiatt igen tüskésen állnak már a parton is. Hát inkább leintette az egyik révészlegényt és ő ült az egyik padhoz. Napos, száraz, meleg idő volt, június havának felénél, mit korábban a régi magyarok Szent Iván havának, a még régebbi, pogány ősök pedig Napisten havának neveztek. A földeken érett a termés, az öreg Ábel már fente a kaszákat, a sarlókat – maholnap ihol az aratás! A gyümölcsök a fákon sokasodtak, lesz mit aszalni az árnyékban.

Az öt férfi nem viselt egyforma ruhát, nem voltak katonák, bár mindegyik olyannak tűnt, kitől nem idegen a kardforgatás. A vezetőjük volt a legalacsonyabb és legkomorabb. János révész figyelmét nem kerülte el, hogy ennek nyergéhez csatoltak szíjakkal két bőrtáskát is, mi valahogy nem illett a nyereghez, és nem is volt szokás lóháton ilyesmit hordozni.

Délnek ideje volt, a nap felhágott pályája legmagasabb csúcsára, amikor János partra szállott, és kezében a kötéllel megtartotta a dereglyét:

– Aggyisten, urak! Ennyi embert és lovat csak két fuvarral tudunk átvinni, mint látjátok, nem oly nagy ez a dereglye.

Némelyik orcáján látta: gazdája most először hallja a „dereglye” szót. Biztosan kisebb folyókkal találkoztak eddig, hol átúsztattak a gázlókon. És amikor hozzátette, hogy két dénár lészen a fuvarok ára, a kis termetű – ki fekete mentét viselt és süvege mellett semmi tollat, mi rangját jelezte volna – szó nélkül elővont két dénárt.

Erre János rendelkezett:

– Két ember három lóval vonuljon fel, a többiek várjanak. A lovak kantárját erősen tartsátok, meg magatokat is, azért vagyon ott az a korlát. Ha egy ló megijed, a vízbe ugrik, még kiúszhat. De ha a korláthoz kötitek és úgy ugrik vagy esik bé, akkor még mi is rosszul járhatunk.

A fekete ruhás vezette fel elsőnek a lovát, két társa követte. A másik kettő ott maradott a többi lóval. Midőn a dereglye első ízben érte el a keleti partot, János széles mosollyal szólott:

– Ha megéheztetek, urak, ha pihennétek, vagyon itt egy fogadó is…

Mire a többi utassal is átjött, a fekete mentés már a fogadó asztalánál ült. Nehéz lehetett azon két bőrtáska, hiszen látták a révbeliek, hogyan emelik az idegenek. És ott volt mellettük, míg ettek-ittak. Rózsa asszony tette eléjük az étket, de bizony még őrá is gyanakodva pillantottak, ahányszor közelebb jött az asztalukhoz.

– Kár, hogy nem vagyunk rablók – mondta a ház előtt Zoltán. A lovasgazda Péter is ott volt és röptében kapta el a gondolatot:

– Akkor valami mételyt tettünk volna az étkükbe, mitől erejüket veszítik.

– A sok aranypénzt meg elrejtettük volna a trágyadomb alá. Ott senki idegen nem keresné…

– Öt meztelen hóttest úszna lefelé a Dunán…

– Öt szép lóval gazdagodna a ménes…

De hát ez csak álom volt. Nem olyan fából faragták őket. Ha néha eszébe is jutott egyiknek vagy másiknak, hogy eltennék láb alól ezt vagy azt az utast, maguktól erre sohasem merészkedtek volna. Ők annak örültek, ha békesség vagyon a révben és a környékén. Mint most is béke volt és az is maradott.

A fekete mentés és kísérői kifizették a jól tartás árát, nyeregbe ültek és hamarosan annyira kicsinyke fekete pontok lettek a kelet felé vezető úton, hogy már belevesztek a távoli, párás levegőbe.

A révben pedig készültek az aratásra.

Három nappal később a fekete mentés férfi annyit mondott a társainak:

– Hamarost eljő a nap, amit sokan készítettek elő. Mi is csak egy kicsiny rész vagyunk ezek között. Amint a Körösökhöz érünk, ki kunt találunk, megkérjük, hogy hallgasson. Minden férfi vagy család kap egy aranyat. Igazit, nem hamisat! Csak az lészen a kérésünk ezen pénz fejében, hogy ha meghallják az esemény hírét, néhány napig ne adják tovább idegeneknek, a magyaroknak. Csöndesség maradjon. De amint megtörténik a dolog, ti ketten velem maradtok, ti ketten pedig rohanvást vágtattok Esztergomba Ladomér érsek úrhoz a hírrel.

A társai rábólintottak. Csak halványan sejtették, hogy aminek hamarosan történnie kell, annak köze vagyon László királyhoz. Nagyon sok köze.

– Hát ez tűrhetetlen!

A herceg, amikor e szavakat kiejtette a száján, nagyon dühösnek látszott, és az is volt. Albert a bécsi palotában faltól falig járt. Mint oly gyakran, kétségeit és indulatait nem a főembereivel osztotta meg – e célból volt ott Erzsébet asszony, a felesége. Ki maga is arisztokrata származású lévén nagyon is megértette a férje haragját. Aki nem állt meg, most is ment éppen a szemközti fal felé, közben áradt belőle a csöppet sem baráti indulat!

– Pedig eleinte milyen illemtudó fiatalember volt! „Igen, hercegi bátyám, igen, felség!”, ezeket mondogatta mindenre. Mert megkapta tőlünk azt a havi huszonöt aranyat, amiből fényűzően élhetett itt Bécsben, sőt mi fizettük a cselédségét! Erre felhúzta az orrát és finnyáskodni kezdett.

Erzsébet éppen olyan jól tudta, mi történt, mint a férje, de hallgatott. Tudta, Albertnek el kell mondania, ki kell ejtenie a száján azokat a keserű dolgokat, csak akkor nyugszik meg. Már ha tényleg megnyugszik, mert ez még kétséges volt. Eközben Bécs ura, számos osztrák tartomány uralkodója egyre jobban belelovallta magát a nagy világfájdalomba:

– Visszamondták a lakájok, hogy egyszer azt mondta: „Hol vannak a Habsburgok az Árpád-házi királyokhoz képest! A mi nemzetségünk már négyszer száz esztendeje uralkodik, ezek a kis osztrák hercegecskék meg csak nem régóta!” Ilyet mert kiejteni a száján az, aki félig vagy egészen vad és barbár pusztai népektől eredezteti magát!

Egy kis ideig nem kapott levegőt, és ekkor a felesége szolgálatkészen elmondta, ami a férjében rekedt:

– Amikor a mi uraink már várkastélyokban laktak, azok a magyarok még azt sem tudták, mi a főtt étel! Odakünn száguldoztak a pusztában. Mindent, amit tanultak később, azt tőlünk, németektől tudták meg! Maguktól semmire se vitték volna!

Albert közben kétszer mélyre szívta a léget, és jobban lett, tehát visszavette a szót, elég magas hangerővel:

– Ilyeneket gondol rólunk! Egy csöppet sem hálás azért, hogy nem adtuk ki őt Lászlónak! Aki szintén egy nagy gazember, de hát mit várhatnánk tőle, hiszen ő is magyar!

A folyosón, az ajtó előtt két lakáj hallgatózott. Mindegyik tudta már, hogy kihez fog szaladni a hírrel, miről is beszélgetett a felséges úr és a neje. Sok olyan úr van Bécsben, aki szeretne mindent tudni arról, mi történik a palotában. Ezek olykor csengő-bongó aranyakkal fizetnek az efféle hírekért.

Ugyanakkor a város szélén, az egyik kolostor előtt ketten álltak. Egy idős pap és egy fiatal férfi, kinek öltözetén rögtön láthatta az értő szem: nem akárki ő, úr a javából. A közelben várakozó szolgák és nyerges lovak is tanúsították ezt.

Az apát orcáján kényszeredett volt a mosoly. Egykoron ő is Itáliában látta meg a napvilágot, ezért anyanyelvén beszélhetett a fiatal herceggel:

– Tudok arról, ami történt közted és Albert herceg, a mi fölséges urunk között. Eddig a mi vendégszeretetünket élvezhetted, jó uram, mert a kereskedők is hiteleztek neked, és az ő pénzükből éltél, amit újabban a herceg úr már nem pótolt, számláidat nem fizette ki helyetted. Tudunk arról is, hogy túl büszke és rátarti vagy, ezért olyan dolgokat engedtél meg magadnak, amire a herceg úr egyáltalán nem számított. Nehezményezte, hogy egy barbár úr rablásából kimentett téged és méltó körülményeket biztosított néked, jó uram, te pedig erre hálátlansággal válaszoltál.

– Én is észrevettem, mi történt – szakította félbe az ifjú és indulat rezgett a hangjában. – Attól még az, amit mondottam az Árpádok négyszáz esztendejéről, szembeállítva azt ezen Habsburgok friss voltával, még igaz volt és az is marad.

– Látod, e pillanatban ismét tanújelét adtad rátartiságodnak. Úriember nem néz le más úriembereket csak azért, mert az ő családjuk nem olyan régi… De visszatérve a mostani helyzetre: a felséges úr türelme véget ért. Mivel ő kolostorunk fenntartója, egyházunk nagy és bőkezű barátja, nem is kellett mondania, miféle javadalmazásokat von el tőlünk, ha mi téged továbbra is itt tartunk, ha itt lakhatsz. Ezért voltam kénytelen úgy dönteni, hogy ha választanom kell apátságunk jövedelmei és különféle előnyei, vagy a te további támogatásod között, biz én nem is tehetek mást. Mint egyházunk hűséges fia, bizony a kolostorunkat és a benne élő testvéreimet választom.

Andrea lehajtotta a fejét. De a megalázás érzése csak egy pillanatig tartott. A lelke mélyén tudta, hogy nem az apát tehet arról, ami történt. Sőt még csak nem is Albert herceg, hanem ő, kit most mind gyakrabban neveznek Andrásnak. Pedig hát a bécsi nép nem tudja, ki járkál itt az utcákon, üget a lován, tér be egyik-másik kereskedőhöz… Hát mostantól ez is másképpen leend. Fejet hajtott az apát előtt:

– Tisztelendő atyám, megértettem érveidet és bocsánatot kérek az eddigiekért… Ami kényelmetlenséget okoztam a kolostornak és személyesen néked. Megértem és elfogadom a döntésedet. Kívánok neked és testvéreidnek minden jót.

Az apát meghatódott egy pillanatra, ősz szakállát végigsimította:

– Mihez kezdesz most ezután, fiam?

– Még nem tudom, atyám. Csak annyit, hogy most keresek egy vendégfogadót és a maradék pénzemből ott élek majd. Talán előbb elbocsátom a szolgákat, aztán pénzzé teszem a lovaimat… – nem folytatta: „…vagy visszamegyek Velencébe, vagy itt vegetálok, míg egy újabb magyar küldöttség érkezik, hogy menjek velük… De azt viszont Albert megakadályozná…”

Az apát megölelte a fiatalembert, majd mihamarabb visszalépett a kapun. Az döngve becsapódott, András herceg pedig kis ideig tétován állott, majd a lovához ment és a nyeregbe ült.

Ladomér érsek a gondolataiba merült.

Nyár volt éppen, június vége felé járt az idő, mikoron is szerte a falvak határaiban már beindult az aratás. Előbb délen, aztán fentebb is úgy látták a gazdák – kalászokat morzsolgattak –, hogy megérett a gabona, tovább várni nem érdemes. Megesett olykor, hogy éppen június végén jöttenek nagy esők, és az aratásra váró gabona meghajolt esőtől-széltől, a termés fele odaveszett. Hát ha már megérett a mag, nem szabad tovább várni, tudta ezt Magyarhonban minden földet mívelő. Előtte már kiüresítették a hombárokat, felkészültek a vízi- és szárazmalmok, meg a háziasszonyok, kik kicsinyke otthoni malmaikon, két őrlőkő között csináltak a magból lisztet. A pajták készen állottak a sok szalma befogadására, miből majd alom lészen az állatok alá, és mivel már nyár volt, a gazdák rengeteg füvet kaszáltak a réteken és a mezőkön, mit az állatok majd télen esznek meg.

Az érsek lassan mozdult. Az északi ablakon át, ahol nem sütött bé a nap, látta a hegyek kékes vonulatait. Továbblépett a keleti oldalra, ott meg a Pilis köszöntött be, ezek a magaslatok jóval közelebb voltak. Aztán gondolt egyet és kiszólott a félig nyitott ajtón:

– Még nem jött hír?

– Egyetlen futár sem érkezett, érsek úr.

– Ha mégis megjönne az a fekete mentés férfiú, akiről már szólottam…

– Ahogy leszállt nyergéből, úgy, ahogyan van, eléd vezetjük, uram.

– Jöhet bármikor! – így a főpap. – Még ha éjnek felénél ér ide, akkor is látni akarom őt!

– Úgy lészen, érsek úr – hallotta az engedelmes hangot. Lassan ment vissza az asztalához. Érezte, hogy öreg, nem is tagadhatta volna. De most… a nagy terv még zajlik! Még nincs vége! És kétséges, mi lészen a kimenetele. Ha kudarcot vallanak azok, akik erre vállalkoztak… De nagyobb baj lenne, ha a király megtudná, kik esküdtek össze ellene, és mi volt a céljuk. Hogy vele végezzenek. Ismerték már annyira Lászlót, hogy nem habozna visszaütni, nagyon keményen. Ő, ki egykoron a pápai küldöttet is tömlöcbe záratta és nem törődött Őszentsége dühös tiltakozásaival, most nem ijedne meg a magyar anyaszentegyház fejének bebörtönzésétől sem. Vagy akár a fejét is venné. Barsa urat alighanem egyenesen lefejeztetné, és a többiek sem úsznák meg.

Lassan beesteledett. Ladomér hiába várta a hírt – sem aznap, sem a következő napokban nem érkezett futár keletről.

A király 1290. június tizennyolcadik napján szerkesztett egy iratot, mit írástudó papok körmöltek le. Ebben azt üzente a távoli északi Ugocsa megyébe, hogy Mihály nevű hívét két fiával együtt a vármegye főispánjaivá nevezte ki. Június huszonnegyedikén haladott át Szarvason, majd csak kun barátaitól kísértetve haladott a Sebes-Körös mellett és Nagyváradtól nyugatra, a Barsáék Körösszeg nevű vára mellett verette fel sátrait. Barsa Kabor – nevezték Kopasznak is – nagyon is jól tudta, mi fog történni. Hiszen egyike volt azon keveseknek, akik már ismerték a tervet. Neki kapóra jött, hogy a király éppen az ő vára közelében akart most pár napig vagy hétig „vadászni”. Mert hát ott is, akkor is tudta mindenki, hogyha lészen is vadászat, csak egyszer, a többi napokon pedig inkább a szemérmetlen kun leányokkal fog szórakozni a felséges úr.

Beszélték már akkortájt is, de csak halkan, hogy immár sok kunnak is elege van a királyból. Megelégelték, hogy folyton háborúkat szít, amikben éppen a kun harcosoknak voltak nagy veszteségeik. Meg hogy makacs, gőgös, erőszakos és kicsapongó. Akadtak kun férfiak, kiknek szemrevaló, ifjú feleségét is elvette, ha megtetszett neki. Talán nem is véletlenül terjedett szét a pletyka a király erőszakos halála után, hogy „egy kun férfi vágta belé a dárdáját, mert a felesége karjaiban találta”. Lehet, hogy maguk a kunok találták ki és terjesztették, mentve a becsületüket, de már későn, nagyon későn…

Megsűrűsödött a nyári éjszaka. Langyos szellők kóboroltak a mezőn, és a Körös partján sem volt hűvösebb. Tücskök zenéltek a mezőn. Valahonnan lónyerítést hozott a szél. Akik most errefelé lopóztak, halkan járták útjukat. Legalább nyolcan voltak, nyolc mindenre elszánt férfi. Közöttük azok hárman, akiknek azon az éjszakán a legfontosabb feladat jutott. Tudták, hogy már egy ideje itt áll a király sátra, és mellette a többieké: kisebb uraké, a szolgáké, no meg van egy bizonyosan, amelyben a sokfelől idehozatott kun leányokat tartják.

Az ő számukra azonban csak a legnagyobb sátor volt a cél. Most nem gondoltak a fekete mentés férfira, aki napokkal korábban elmondotta nekik, hová kell menniük. Hogy ott mi a dolguk, arról már nem esett szó. Tudták jól. Az idegen azt is elmondta, hogy utána menjenek haza a falujukba, és várjanak, ő hamarosan érkezik az aranyakkal, miket megszolgáltak…

De most már csak lopakodtak a céljuk felé. A lovakat a tábortól jó messzire hátrahagyták, egy rokon legény markolta össze a kantárokat és várt feszülten. A többiek heten indultak tovább, lopakodtak a térdig érő fűben, olykor egy-egy nagyobb bokor mögül előrelestek. Testőrök, ha voltak is, nem látszottak. Három tábortűz is égett, az egyik már haldoklott. Két másiknál üstben forrt valami. Éjnek fele is elmúlott már. Ki aludni akart, megtehette, és meg is tette.

László kéjesen felnyögött.

Most jött el az a pillanat, amikor tényleg jól, nagyon jól érezte magát. A sátorban szétdobált medve- és farkasbőrökön több mezítelen leányt is látott. Kimerülten aludtak már. Az, akivel most volt éppen, csak hasonlított Éduához, aki már nem lehetett vele. Ennek a nevét sem tudta, de nem is számított. Kiugró arccsontok a szeme alatt, mandulaszem és éjfekete haj, ami ráadásul hosszú, a fenekéig ér, ha leengedi. És a király közelében minden nő leengedi a haját, majd valamivel később a pendelyét is. Mert hát ez így „kötelező”… Ki újként érkezik a társaságba, azt először a király akarja látni, méghozzá nem akárhogyan. Testének minden rejtett táját alaposan megszemléli… Most ezt, kit éppen ölelt, csak tegnap délután hozták neki valahonnan a kun barátai. Álomszép keblei vannak, és vele még olyasmit is tett ma este, amit addig azért ritkán: behívatta magyar ivócimboráit és előttük nemcsak a leányt vetkőztette pőrére, de ő maga is ezt tette, és ott, a szemük előtt gyűrte a fehérnépet maga alá… Ilyesmit nemhogy királlyal, de semmilyen más férfival nem láthattak még az urak. Akadt köztük olyan, ki nem bírta végignézni, míg a király kielégül, hamarabb kifordult a sátornak „ajtaján”… De hát mit tudnak ezek a férfiak az igazi férfilétről? Semmit!

Most két kezébe vette a leány melleit, érezte maga alatt annak meleg testét. Jó volt ez a melegség és a közeledő kéj okozta öröm is olyan kellemesnek ígérkezett… Amikor hűvös léget érzett a hátán és a combján, először nem figyelt fel rá. Talán valamelyik szolga hoz egy új mécsest, hogy a király lássa a szeretőit… De amikor mégis odakapta a tekintetét, egy rémálma vált valóra egyetlen szempillantás alatt. Három fegyveres férfi rohant feléje… Azt mondta az a paraszt fél esztendőnek előtte, hogy három kun akar végezni vele, de ő nem hitt neki, elküldte…

Hogy kunok, nem volt egy szemernyi kétsége sem. Hiszen mindnek a tarkóján van összefogva a hosszú haja. Kun az orcájuk, a szemük. A nagy testük és a kezük, amelyekben fegyvereket markolnak… Hogy miféléket, azt már nem láthatta.

Üvöltve termettek mellette. Az egyik a nőt ölte meg, talán mert útban volt nekik. Árbóc, Törtel és Kemence gyors csapásokkal végzett a királlyal. László még annyit érzett csak a fájdalmon kívül, hogy mintha emelkedni kezdene és magasabbról látná támadóit, ahogyan végeznek vele… De már ennek sem volt jelentősége, mert széthullott a világ, a világa.