Keresztgyermekeimnek

Bevezetés

Az elmúlt évek során világossá vált, hogy világunkban háború zajlik: háború a Nyugat ellen. Mindez más, mint a hagyományos korábbi háborúk, ahol seregek csaptak össze, és végül győzteseket hirdettek; most a nyugati tradíció gyökerei, és minden a nyugati tradíció által valaha teremtett jó ellen vívott könyörtelen kulturális háborúról van szó.

Eleinte nehéz volt fényt deríteni minderre. Sokunk érezte, hogy valami nincs rendjén, azon tűnődtünk, hogy miért annyira egyoldalúak a viták, és miért kerül megfogalmazásra annyi tisztességtelen állítás. Ám sokáig nem jöttünk rá az események valódi mértékére – már csak azért sem, mert az ideák nyelvezetét is korrumpálták. A szavak immár nem azt jelentették, amit nem is olyan régen még jelentettek.

Az emberek az „egyenlőségről” kezdtek beszélni, de úgy tűnt, hogy egyáltalán nem érdeklik őket az egyenlő jogok. „Antirasszizmust” emlegettek, ám közben mélységesen rasszistának hangzottak. „Igazságról” beszéltek, de mintha „bosszút” értettek volna ez alatt.

Mindennek a mértéke csupán az elmúlt években vált világossá, amikor eme mozgalom gyümölcsei beértek. A nyugati világhoz tartozó minden dolog ostrom alatt áll – múltja, jelene, jövője. A folyamat részeként a végeláthatatlan bűnhődés körforgásába kerültünk, miközben semmiféle komoly kísérlet (avagy egyáltalán megfontolás) sincs ennek enyhítésére.

Az elmúlt évtized során a jelenség megértésével küszködtem. 2017-ben az Európa furcsa halálában egyik aspektusáról, a tömeges migráció Nyugatra gyakorolt hatásairól írtam, ám miközben a migráció kérdését jártam körbe, úgy éreztem, valami mélyebb folyamatról van szó. Miközben a görög és olasz szigetek partjain állva figyeltem a migránsok érkező csónakjait és a nagyvárosokat ellepő táboraikat, közelről láttam a következményeit annak, ahogy a fejlődő világ a fejlettbe költözik. Sosem hibáztattam egyetlen bevándorlót sem útjáért, elvégre sok olyan országban jártam, ahonnan érkeztek. Nagyon is érthető volt cselekedetük, akár a háború, akár (ahogy az esetek többségében) a nélkülözés elől menekültek. Ehelyett azt kifogásoltam, hogy az európaiak miért hagyták ezt megtörténni, és miért várták el tőlük önmaguk eltörlését a túlélés érdekében. Sokan arról beszéltek, hogy Európa történelmi adóssága igazolja az emberek áradatát, ám még az emellett érvelők sem voltak képesek megmondani, hogy hol van ennek a határa. Eljön bármikor is az a pillanat, amikor a Nyugat „adóssága” visszafizetésre kerül? Hiszen minden egyes eltelt évvel úgy tűnt, hogy az adósság nem törlesztődik, hanem folyamatosan növekszik.

Emellett észrevettem, hogy ugyanaz a történet játszódik le minden magát nyugatinak mondható országban. A teljesen eltérő geopolitikai állapotok ellenére mindegyikben ugyanazokkal az érvekkel igazolták az emberek áradatát. Az Egyesült Államok hosszú ideje küzdött a saját migrációs kihívásával elsősorban déli határa mentén, és az országban való utazásom közben ugyanazokat az érveket hallottam, mint otthon Nagy-Britanniában és Európában. A politikusok és közéleti személyiségek hasonló fajtája magyarázta az amerikai állampolgároknak, hogy miért kell határaikat lazán védeni, avagy teljes egészében átjárhatóvá tenni. Éppúgy, mint Európában, nagy befolyású egyének és szervezetek állították, hogy csupán azokat az országokat lehet civilizáltnak tekinteni, amelyek beengedik a világot. Ugyanez volt a helyzet Kanadában, ahogy a világ másik végén, Ausztráliában is. A „nyugatinak” számító (azaz európai, vagy az európai civilizációtól származó országok) társadalmak ugyanazzal az érvrendszerrel szembesültek, miközben egyetlen nem nyugati országnak sem járt ki ilyen bánásmód.

Csak a három kontinensen elterülő nyugati országokkal közölték folyamatosan, hogy csak akkor lehet őket legitimnek tekinteni – avagy egyáltalán tisztességesnek –, ha gyorsan és alapvető módon megváltoztatják demográfiai összetételüket. A 21. század víziója a jelek szerint az volt, hogy Kína Kína maradhat, és a Távol- és Közel-Kelet különböző országainak megengedik – sőt, elvárják –, hogy változatlanok maradjanak, illetve visszatérjenek valamihez, amik egykor talán voltak. Ám a „nyugatiként” azonosított országok esetében az volt az elvárás, hogy váljanak valami mássá, vagy ennek hiányában elvesztik legitimációjukat. Természetesen az egyes országoknak és államoknak jogukban áll változni, és bizonyos idő elteltével a változás elkerülhetetlen. Ám az ezekben a folyamatokban valami mélyebb, valami kiegyensúlyozatlan, különös dolog rejtőzött. A felhozott érveket nem az országok kapcsán érzett szeretet jegyében fogalmazták meg, hanem az alig álcázott utálatéban. Sokak – köztük az adott országok lakóinak szemében – úgy tűnt, mintha ezek az országok valami helytelen dolgot műveltek volna, valamit, amiért vezekelniük kell. A Nyugat volt a probléma, és a Nyugat szétbomlasztása volt a megoldás.

Más jelek is arra utaltak, hogy valami nincs rendjén. Ezek közül néhányat A tömegek tébolyában vettem górcső alá. Az „identitáspolitika” által okozott kihívással foglalkoztam – ama próbálkozással, amely során a nyugati társadalmakat a nem/gender, szexualitás és a rasszból, származásból fakadó identitás vonalai mentén kísérlik meg felbomlasztani. A 20. század után a nemzeti identitás szégyenletessé vált, és ennek helyén hirtelenjében más identitások kezdtek felbukkanni. Az embereknek azt mondták, hogy tekintsék magukat az egyes specifikus csoportok tagjainak. Melegek voltak vagy heterók, férfiak vagy nők, feketék és fehérek. A hovatartozás ezen formái szintén Nyugat-ellenes irányba hajlottak. A melegeket ünnepelték amennyiben „queerek”, akik meg akarnak dönteni minden létező intézményt, míg félreállították azokat a melegeket, akik csak boldogulni szerettek volna, vagy akár szerették a nyugati világot. Ehhez hasonlóan a feministák addig voltak hasznosak, amíg a „férfi struktúrákat”, a nyugati kapitalizmust és az ehhez hasonló dolgokat támadták. Azokat a feministákat, akik nem álltak be a sorba, vagy úgy vélték, hogy meglehetősen jól megy a soruk Nyugaton, legjobb esetben megalkuvóként, legrosszabb esetben árulóként kezelték.

A rassz és származás kapcsán folytatott diskurzus{1} ennél is rosszabbá vált. A nyugati társadalmakba beilleszkedő, azok sikeréhez hozzájáruló és elismert etnikai kisebbségek tagjait egyre inkább rasszuk, népcsoportjuk árulóiként kezelik, mintha valamiféle más kötődéssel kellene rendelkezniük. A mindent ledönteni kívánó radikálisokat szentté emelik, míg azokat a fekete amerikaikat és másokat, akik Nyugat vívmányait ünnepelnék és gyarapítanák, hitehagyottnak tartják. Egyre inkább a lehető legbántóbb jelzőkkel illetik őket, miközben bűnük azon társadalom szeretete, amelynek tagjai.

Eközben elfogadhatatlanná vált hasonló módon beszélni bármelyik másik társadalomról. Bármennyi elképzelhetetlen szörnyűséget is követ el a Kínai Kommunista Párt napjainkban, szinte senki sem szólal fel ellene annak a dühnek és undornak akár csak a töredékével, amely a Nyugatra zúdul saját magából. A nyugati vásárlók továbbra is olcsó kínai ruhákat vesznek, nincsenek komoly bojkott-törekvések. A „Made in China” nem a szégyen pecsétje. Kínában borzalmas dolgok folynak, ám ezeket a normális ügymenet részeként kezelik. A műveik héber nyelvre fordítását megtiltó szerzők örömmel jelennek meg Kínában. Mindeközben a Chic-fil-A nevű gyorsétteremláncot több bírálat éri az otthon készített szendvicsei miatt, mint a Nike-ot a kínai munkás kizsákmányoló üzemeiben gyártott sportcipőiért.

Mindez azért van, mert a fejlett Nyugaton eltérő mércék érvényesülnek. A női, szexuális kisebbségi és természetesen az eltérő rasszba és etnikumba tartozó kisebbségek jogai kapcsán úgy kerülnek bemutatásra a tények, mintha sohasem lett volna ennél rosszabb a helyzet, miközben a valóságban sosem volt jobb. Senki sem tagadhatja le az egész emberi történelmen különböző formákban végigvonuló rasszizmus átkát. Fajunkban különösen erősek a csoporton belüli/kívüli megkülönböztetések. Nem vagyunk annyira fejlettek, ahogy hinni szeretnénk, ám a faji egyenlőség terén minden korábbinál jobb a helyzet a nyugati társadalmakban. Társadalmaink komoly kísérletet tettek, hogy eljussanak a „rasszon túlra”. Ezt a kísérletet különböző faji háttérrel rendelkező nők és férfiak sora vezette, és közülük is kiemelkedett néhány rendkívüli fekete amerikai. Egyáltalán nem volt magától értetődő, hogy a nyugati társadalmak eljutnak, vagy egyáltalán törekednek a más etnikummal és bőrszínnel rendelkezők elfogadásának mai fokára. Egyáltalán nem volt magától értetődő, hogy olyan társadalmakban élünk, amelyek joggal tartják a rasszizmust az egyik legalávalóbb bűnnek; mindez számos bátor nő és férfi kiállása és jogokért folytatott küzdelme révén vált lehetővé.

Mostanság mégis úgy tűnik, mintha ez a küzdelem meg se történt volna, mintha csak egy délibábról lett volna szó. Az elmúlt években a nyugati faji kérdésre úgy kezdtem el tekinteni, mintha egy inga lenne, amely a korrekción túl a túlzott korrekció pontjára lendülne, azt feltételezve, hogy amennyiben kellően sokáig marad a mérsékelt túlzott korrekció állapotában, nagyobb fokú egyenlőséget lehet elérni. Ám mostanra világossá vált, hogy bármennyire is jó szándékú ez a hit, teljes egészében téves volt. A rasszal és származással kapcsolatos problémák évtizedek óta nem látott mértéket öltöttek a nyugati világban. A színvakság helyére faji hipertudatosság lépett, és mélységesen torz kép alakult ki.

A történelem összes társadalmához hasonlóan minden egyes nyugati ország történelmében megtalálható a rasszizmus, ám nem ez történelmünk egyetlen meghatározó jellemzője. Nem a rasszizmus az egyetlen nézőpont, amelyen keresztül meg lehet érteni társadalmainkat, mégis egyre inkább csak ezt a nézőpontot alkalmazzák. A múlt egészét rasszistának tekintik, és így a múlt egésze megbélyegzésre kerül.

Ám csak a nyugati múlt járt így a minden mást felülíró radikális, a rasszra és etnikumra koncentráló nézőpontnak köszönhetően. Napjainkban is borzalmas rasszizmus járja be egész Afrikát, amelyet fekete afrikaiak tanúsítanak más fekete afrikaiakkal szemben. A Közel-Keleten és az indiai szubkontinensen dúl a rasszizmus. Utazzunk bárhová a Közel-Keleten – még akár a „progresszív” Perzsa-öböl menti államokba is –, és megszemlélhetjük a modern kasztrendszer működését. Egyrészt vannak a „felsőbb osztályba” tartozó etnikai csoportok, amelyek irányítják a társadalmat, és hasznot húznak belőle. Másrészt ott vannak a védelem nélküli vendégmunkások, akiket importált munkásosztályként utaztatnak az országba. Lenézik őket, rosszul kezelik, és végül megszabadulnak tőlük, mintha életük értéktelen lenne. Ahogy pedig bárki tudja, aki keresztülutazott már Indián, a világ második legnépesebb országában a lehangoló kasztrendszer mai napig él és virul, egészen addig a szintig, hogy emberek bizonyos csoportjait „érinthetetlennek” minősítik pusztán véletlenszerű születésük okán. Az előítéletek visszataszító rendszeréről van szó, ami nagyon is életben van.

Ám alig hallunk ezekről. Ehelyett a világ naponta kap jelentéseket arról, hogy a minden egyes mérce szerint legkevésbé rasszistának tekinthető országok, ahol a rasszizmust borzasztó bűnnek tartják, valójában a rasszizmus melegágyai. Ennek a torz állításnak van egy kiterjesztése is, amely szerint amennyiben más országokban is tetten érhető a rasszizmus, az azért van, mert a Nyugat exportálta hozzájuk ezt a vétket. Mintha a nem nyugati országokat mindig is az Édenkert ártatlanjai lakták volna.

Itt szintén tetten érhető, hogy valamiféle tisztességtelen kettős könyvelés zajlik, amelyben a Nyugatnak más mércéknek kell megfelelnie, mint a világ többi részének. Amely alapján úgy tűnik, hogy a Nyugat semmi jót sem tehet, míg a világ többi része semmit sem véthet. Vagy csak azért véthet, mert a Nyugat rákényszerítette.

Mindez csupán néhány tünet, amelyet fel lehet fedezni napjainkban, és amelyeket egyenként próbáltam meg kezelni az elmúlt évek során. Ám minél többet szemléltem őket, és minél többet utaztam, annál világosabbá vált, hogy korunkat minden mást felülírva egyetlen dolog határozza meg: az egész életünk során zajló civilizációs váltás, amely megrázta a társadalmainkat rögzítő elemeket, mivel a társadalmaink egésze ellen vívott háborúról van szó.

Háború minden ellen, ami szokatlanná, egyenesen figyelemre méltóvá teszi társadalmainkat. Háború minden ellen, amit a Nyugaton élők egészen a közelmúltig magától értetődőnek vettek. Ha azt akarjuk, hogy ez a háború kudarcba fulladjon, le kell leplezni és ellen kell állni.

A Háború a Nyugat ellen arról szól, hogy mi történik, amikor az egyik oldal – a demokrácia, a józan ész, a jogok és az univerzális értékek oldala – egy hidegháborúban idő előtt megadja magát. Túl gyakran értelmezzük tévesen ezt a háborút. Hagyjuk, hogy időlegesnek hívják, hogy a szélsőségek között dúlónak állítsák be, vagy egyszerűen kulturális háborúként írják le. Félreértelmezzük a résztvevők céljait, és alábecsüljük, hogy ez a folyamat milyen szerepet fog játszani a következő nemzedékek életében. Ám a tétek épp akkorák, mint a 20. század meghatározó háborúiban, ugyanazokról az értékekről van szó – és még a rossz oldalon állók is részben ugyanazok a szereplők.

Több mint harminc év telt már el azóta, hogy Jesse Jackson tiszteletes tüntetők csoportját vezette a Standford Egyetemre azt skandálva, hogy „Hé, hé, hahó, nyugati civilizációnak takarodó”. Annak idején Jackson tiszteletes és követői az egyetem „Nyugati kultúra” című bevezető programja ellen tiltakoztak, álláspontjuk szerint valami nem volt rendjén a nyugati kánon és a nyugati tradíciók tanításával. Ám a tüntetést követő esemény volt valóban megdöbbentő. Az egyetem gyorsan beadta a derekát, és a nyugati kultúra helyére a számos kultúra tanulmányai kerültek. Az 1987-es standfordi események előjellé váltak. Az ezt követő évtizedek során szinte az összes nyugati felsőoktatási intézmény követte a Stanford példáját. A nyugati gondolkodás, művészet, filozófia és kultúra egyre kevésbé kommunikálható tárggyá vált. Sőt, valamiféle szégyenteljes dolog lett belőle: egy adag „halott fehér férfi” terméke, csak hogy az egyik elbűvölő szófordulatot használjuk a mostanság a köznyelvbe kerültek közül.

Azóta minden egyes kísérlet a nyugati civilizáció tanításának életben tartására, ne adj isten felélesztésére, ellenségességgel, gúnnyal és esetenként erőszakkal szembesül. A nyugati országokat semleges fényben tanulmányozni kívánó tudósokat meggátolták munkájuk elvégzésében, és megfélemlítés, rágalmazás áldozatai lettek – nem egy esetben saját kollégáik részéről. A korábbi ausztráliai miniszterelnök, John Howard által elnökölt Ramsay Központ a Nyugati Civilizációért egyetemekkel keresett partnerséget annak érdekében, hogy a hallgatók a nyugati civilizációról tanulhassanak, de óriási nehézségekbe ütköztek. Mindez sokatmondó a szemünk előtt lezajló változás sebessége kapcsán. Pár évtizeddel ezelőtt általánosnak voltak mondhatók a nyugati civilizáció történelmét oktató kurzusok, ám mára ezek annyira rossz hírűek lettek, hogy az egyetemek még pénzért sem vállalják megtartásukat.

A BBC 1969-ben adta le Sir Kenneth Clark Civilizáció című rendkívüli dokumentumfilm-sorozatát. A tizenhárom részes sorozat a nyugati civilizáció egységes történetét kívánta ábrázolni, és tévénézők millióinak megértését formálta. Szűk fél évszázaddal később a BBC a siker megismétlésével próbálkozott. A Civilizációk (a hangsúly a k-n van) három történész kotyvaléka volt, akik kétségbeesetten próbálták elkerülni annak kimondását, hogy a Nyugat bármiben is jobb lenne, mint bármelyik másik civilizáció, és eközben az általuk nyújtott világtörténelem még jobban összekuszálta a dolgokat.

Alig pár évtized leforgása alatt a korábban ünnepelt nyugati tradíció zavarba ejtővé, anakronisztikussá, majd végül szégyellnivalóvá vált. Az embereket inspirálni és támogatni kívánó történetből az emberek megszégyenítését célzóvá vált. A kritikusoknak nem pusztán a „nyugati” jelzővel volt bajuk, hanem minden ehhez kapcsolódó dologgal, magával a „civilizációval” is. Ahogy a modern „antirasszizmus” egyik guruja, Ibram X Kendi megfogalmazta, a „»Civilizáció« kifejezés sokszor nem más, mint udvarias eufemizmus a kulturális rasszizmusra”.1

Természetesen az inga bizonyos mértékű kilengése elkerülhetetlen és akár kívánatos is lehet. Kétségkívül voltak olyan időszakok a múltban, amikor a Nyugat történelmét a minden kételyen felül álló jóság történeteként tanították. Mindig jó ötlet kritikával élni a történelem kapcsán és újragondolni azt, ám a látható, kézzelfogható problémák vadászata nem csaphatna át a láthatatlan, nem kézzelfogható problémákéba – főleg ha szélsőséges válaszokat adó, tisztességtelen emberek élnek vele. Ha hagyjuk, hogy múltunkat rosszindulatú kritikusok ragadják magukhoz és torzítsák el, úgy az ebből fakadó jövő nem harmonikus lesz, hanem maga a pokol.

Eme könyvben két kulcselképzelést veszek tüzetes figyelem alá. Az egyik szerint a nyugati civilizáció bírálói valójában alternatívákat biztosítanak: minden egyes kultúrát nagyra tartanak egészen addig, amíg nem nyugatiak. Például az őslakosok minden gondolata és kulturális kifejeződése ünnepelendő egészen addig, míg az őslakos kultúra nem nyugati. Ennek az összehasonlításnak a megtételét várják tőlünk, így megtesszük.

Az összes nem nyugati kultúra ünneplésével két jelentős probléma akad. Az első az, hogy a nem nyugati országok ennek köszönhetően megússzák azoknak a borzalmas bűnöknek a következményeit, amelyek szörnyűsége vetekszik a Nyugat múltjában található hasonló bűnökével. Mindezt néhány nem nyugati hatalom kifejezetten támogatja, elvégre hogyan figyelhetne a Nyugat a világ többi részére, ha közben saját maga becsmérlésével van elfoglalva? A másik fontos probléma, hogy mindez egyfajta szűk látókörű internacionalizmushoz vezet, amelynek köszönhetően a nyugatiak tévesen úgy vélik, hogy a nyugati örökség különböző aspektusai elfogadott dolgok világszerte.

Ausztráliától Kanadáig, az Egyesült Államokon át egész Európáig egy új nemzedék szívta magába az elképzelést, miszerint a nyugati tradíció bizonyos részei (mint például az emberi jogok) történelmi és nemzetközi normák részét képezik, és világszerte érvényesülnek. Idővel az az elképzelés alakult ki, hogy az ezen normákat megteremtő nyugati civilizáció egyéni módon nem volt képes megfelelni ezeknek, és a nem nyugati, „őshonos” kultúrák (ahogy mások is) tisztábbak és felvilágosultabbak, mint amire a nyugati kultúra bármikor is képes lehet. Ezek nem szélsőséges elképzelések és nem is újak, legalább a 18. századig nyúlnak vissza. Manapság olyan sikerszerzők műveit hatják át, mint Naomi Klein és Noam Chomsky. Szerte a nyugati világban egyetemek és iskolák sorában tanítják, ennek eredménye pedig tetten érhető szinte minden egyes meghatározó kulturális és politikai intézményben, és sokszor a lehető legmeglepőbb helyeken ütik fel a fejüket.

Például Nagy-Britannia Nemzeti Alapítványa (National Trust) egyik feladata az ország leggyönyörűbb és legdrágább vidéki házainak fenn- és nyitvatartása. Az alapítvány 5,6 millió tagja örömmel járja a fenséges udvarházakat, és élvezi a délutáni teázásokat. Ám az elmúlt évek során az Alapítvány úgy döntött, hogy más feladata is akad: a látogatók kioktatása a múlt szörnyűségeiről. Mégpedig nem pusztán az egykori brit birodalomhoz, rabszolgasághoz, homofóbiához és elsőszülöttségi rendszerhez köthető bűnökről van szó; az Alapítvány ama nézetet terjeszti, miszerint maga az angol vidék rasszista, és (ahogy az Alapítvány igazgatója megfogalmazta): „zöld, csúf vidék”.

Egyetlen példát választottam ki, de szinte az élet bármelyik területét választhatnánk, hogy ehhez hasonló megbélyegző állításokra leljünk. Mindenhol, a művészettől a matematikán át egészen a zenéig, kertészkedésig, sportig és gasztronómiáig ugyanerre a mintára lelünk. Számos furcsaság akad ebben, például nem mellékesen miközben a Nyugatot támadások sora éri vétségei miatt, semmi dicséretben sem részesül érdemeiért. Ami azt illeti, ezeket az érdemeket – többek közt az egyéni szabadságjogok kialakulása, vallás- és véleményszabadság – ellene hozzák fel.

Mindez egy második, mélyebb rejtélyhez vezet minket. Miért ennyire nyitott a Nyugat a támadásokkal szemben?

A világnak életmentő tudományos felfedezéseket, gyógyszereket és szabadpiacot adó kultúrát, amely emberek milliárdjait emelte ki világszerte a nyomorból, és a gondolkodás korábban elképzelhetetlen virágzását tette lehetővé, most a lehető legellenségesebb és legprimitívebb nézőpontból ábrázolják. A Michelangelót, Leonardót, Berninit és Bachot kitermelő kultúrára úgy tekintenek, mintha semmi fontos mondanivalója nem lenne. Új nemzedékek sorát tanítják a történelem eme tudatlan szemléletére, a Nyugat kudarcainak történetét nyújtják át nekik, miközben alig foglalkoznak annak eredményeivel és diadalaival.

Minden iskolás tud a rabszolgaságról. Hányan tudnának közülük irónia, megalázkodás vagy fenntartások nélkül beszélni a nyugati tradíció által a világnak nyújtott nagy ajándékokról?

A nyugati tradíció összes aspektusa ugyanazon támadás alatt áll, és az annak alapját képező judeó-keresztény hagyomány különösen kíméletlen támadásnak és becsmérlésnek van kitéve. Ám ugyanez a helyzet a politika, a tudomány és a művészet virágzását megteremtő szekularizmussal és felvilágosodással is. Mindennek pedig komoly következményei vannak: a legújabb nemzedék a jelek szerint a gondolat- és szólásszabadság legalapvetőbb elveit sem érti már. Ezeket az európai felvilágosodás termékeinek állítják be, és olyanok támadják, akik nem értik, hogy miért és hogyan jutott el a Nyugat a vallási toleranciához, ahogy azt sem, hogy a tudományos módszer alkalmazása hogyan tette lehetővé, hogy az emberek világszerte jobban éljenek. Mindezeket e helyett a nyugati arrogancia, elitizmus és meg nem érdemelt elsőbbség példáiként szidják, és ennek eredményeképpen minden, a nyugati tradícióhoz kapcsolódó dolgot elhajítanak. Az amerikai tanárképző főiskolákon a leendő tanárokat arra oktatják, hogy még „a vélemény sokszínűsége” kifejezés sem több mint „fehér felsőbbrendűségi baromság”.2

Ez a könyv nem a Nyugat történelme, és nem is ez a célja, elvégre ama munka méretének könyvem többszörösére kellene rúgnia. A jelenleg zajló figyelemre méltó vitát sem kívánom rövidre zárni; a magam részéről élvezem és hasznosnak tartom. Ám úgy vélem, hogy egész eddig botrányosan egyoldalú volt, és ahogy látni fogjuk, politikusok, tudósok, történészek és akadémikusok sora úszta meg nem pusztán inkorrekt, meggondolatlan, hanem egyértelműen hamis állítások megfogalmazását. Túlságosan sokáig úszták meg.

A Nyugat ellen zajló háborúnak számos vetülete van. A médiában, a rádióhullámokon és már egészen óvodás kortól az oktatási rendszerben dúl. Elharapódzott a tágabb kulturális rendszerben, ahol az összes meghatározó kulturális intézmény nyomás alatt áll, vagy önként határolódik el saját múltjától. És most már ott található az amerikai kormányzat legmagasabb szintjén is, ahol a 2021 elején hivatalba lépő adminisztráció egyik legelső cselekedete egy elnöki rendelet volt, amely „méltányosságra” és az általa „rendszerszintű rasszizmusnak” nevezett dolog lebontására szólított fel.3

Úgy tűnik, épp megöljük az arany tojások sorát tojó tyúkot.

1. fejezet

Rassz és származás

A nyugati emberek kapcsán létezik egy nyilvánvaló, könnyen látható igazság. Az európaiak és az amerikai és ausztráliai leszármazottaik által létrehozott társadalmak tagjai történelmileg fehérek voltak. Természetesen nem mindenki, ám a többség igen. A definíció tautologikus: a fehér azt jelenti, hogy az ősök többsége Európából származott, éppúgy, mint ahogyan az afrikaiak többsége fekete volt, míg az indiai szubkontinensen élők barna. Amennyiben valaki támadást tervezne minden, Afrikához köthető dolog ellen, úgy annak egy pontján az ott élők fekete mivoltát vehetné célba. Éppúgy, ha meg akarná kérdőjelezni az indiai társadalom egészét, akkor kipécézhetné az indiaiak barna bőrét. Mind a két támadás embertelen lenne, és napjainkban könnyű lenne ennek azonosítása és elítélése. Ám a Nyugat ellen vívott háborúban a fehér emberek a támadás elsődleges célpontjai, és eme tényt egyre inkább a normalitás részének tekintik, egyben pedig a rasszizmus egyetlen elfogadható formájának azokban a társadalmakban, ahol ez zajlik.

A Nyugat legitimitásának eltörléséhez a jelek szerint először a nyugati társadalmak többségi rasszát alkotó emberek legitimitását kell eltörölni. Amihez a fehér emberek démonizálása szükséges.

Néha ennek eredménye mindenki által láthatóan nyilvánul meg. A 2020-as amerikai népszámlálás eredményei 2021 augusztusában váltak ismertté, és az egyik legfontosabb ténynek a fehér emberek számának csökkenése bizonyult. Jimmy Fallon Tonight Show című műsorában ezzel kezdte bevezető monológját. „Most jöttek ki a 2020-as népszámlálás adatai – közölte a stúdió közönségével és a tévé előtt ülőkkel –, és az amerikai történelem során első alkalommal csökkent a fehér emberek száma.”1 Válaszul a stúdió közönsége tapsban és éljenzésben tört ki. Számukra mindez nem csupán vicces, hanem jó hír volt. Nem a fehér emberek népességbeli arányának csökkenéséről volt szó, hanem az élő emberek számáról. És bár talán sokakat meglepett ez a reakció, sokunk már évek óta szemlélte eme ocsmány mozgalom növekedését.

2016 februárjában egy nagy londoni teremben ültem „másodhegedűsként” John Allen amerikai négycsillagos tábornok, a NATO-erők korábbi afganisztáni parancsnoka oldalán. Egy arról szóló vitán vettünk részt, hogy mit kellene kezdeni az Iszlám Állam néven ismert iszlamista csoporttal. A Közel-Keleten tomboló szervezet már több merényletet hajtott végre Európában. Legtöbbünk szeme előtt a nemrég elkövetett öngyilkos bombamerényletekkel és a kalasnyikovokkal végrehajtott párizsi támadások lebegtek, amelyek 130 ember életét követelték. Bár Nagy-Britanniát ekkor még nem érte támadás, a beszédem során arra figyelmeztettem a közönséget, hogy amennyiben az Iszlám Államot nem állítjuk meg, úgy nemsokára, talán egy ehhez hasonló teremben, talán egy fiatalabb közönségre, talán akár egy popkoncerten, az Iszlám Állam le fog csapni. Ezután pedig azon töprenghetünk, hogy mi a fenét műveltünk azalatt, miközben ők megerősödtek Szíriában és Irakban.

Allen tábornok mértékadó, tárgyilagos összefoglalót tartott az Iszlám Állam legyőzésének lehetséges módjairól. Beszéde bővelkedett a technikai részletekben, meggyőző volt, bár némileg unalmas, és közben végig hangsúlyozta tiszteletét a régióban található arab szövetségesek iránt. Ellenlábasaink meghallgattak minket ezen az estén, ám egyikük nyitó megjegyzése mindkettőnket szíven ütött. Miután elmondtuk beszédeinket, egyik vitapartnerünk, Rula Jebreal palesztin író-aktivista azzal kezdte válaszát, hogy a közönségnek miért nem kellene törődnie bármivel, amit Allen tábornokkal mondtunk. „Minden tiszteletem mellett (ami ebben az összefüggésben természetesen semennyi tiszteletet nem jelentett) már megint két fehér férfi leckéztet minket.” Én már hallottam ezt a szófordulatot, de a mellettem ülő tábornok láthatóan összerezzent.

A megjegyzés minden bizonnyal hatást gyakorolt rá, mert közös vacsoránk során is visszatért rá. „Hallotta már korábban ezt?” – kérdezte tőlem. Sajnálkozva közöltem vele, hogy igen, és csupán az lep meg, hogy ő eddig nem találkozott vele. „Sosem hallottam még ilyet” – rázta meg a fejét. Egész életében az amerikai hadseregben szolgált, az életét kockáztatta, éveket töltött az afganisztáni emberek között. Most pedig őszintén meglepettnek tűnt, hogy ezt és egész életét azzal a ténnyel lehet összefoglalni, és egyben sutba vágni, hogy történetesen fehér férfi. Ráadásul velem vették egy kalap alá. „Nos, jobb lesz megszokni” – vetettem oda könnyedén, miközben fogalmam sem volt róla, hogy milyen gyorsan meg kell szoknunk.

Mindez pusztán néhány évvel ezelőtt történt, de akkoriban még – leszámítva egyes tudományos köröket és rasszista szervezeteket – udvariatlanságnak számított összemosni és lefitymálni embereket pusztán a bőrszínük alapján. Egy korábbi nemzedék arra az értelmes következtetésre jutott, hogy az emberek pusztán bőrszín alapján történő leírása, elítélése, általánosítása a rasszizmus definíciója, a rasszizmust pedig az egyik legkomiszabb emberi gonoszságnak minősítették. Jól tudták, hova vezethet, ha nem vesszük figyelembe az egyes emberek individuum mivoltát: a 20. század közepén dúló borzalomhoz és a század végén Ruandában és Boszniában zajló rémálmokhoz. Máshol rasszalapú szegregációhoz és időnként kirobbanó etnikai erőszakhoz, ami mély sebeket ejtett Amerika és számos más ország múltján.

A lecke egyértelműnek tűnt: individuumként kell kezelni az embereket, és el kell utasítanunk azokat, akik egy olyan csoport tagjává redukálnák őket, amelybe csupán születésük véletlenszerűsége miatt tartoznak. Úgy tűnt, győzedelmeskedett Martin Luther King jr. üzenete, és a jövőnek olyan helynek kellett volna lennie, ahol egyre inkább eltűnik a faji kategóriák jelentősége. A társadalom és a benne élők színvakságra törekednének, épp ahogy a vakság volt a cél az egyes emberek neme és szexuális orientációja kapcsán is. A társadalom célja világosnak tűnt, és bár a széleken még utóvédharcok dúltak, ennek kapcsán egyetértés uralkodott szinte a teljes politikai palettán. Az embereknek képesnek kell lenniük a bennük rejlő lehetőségek beteljesítésére anélkül, hogy hátrány érné őket az egyes csoportokhoz való tartozás miatt. Azoknak, akik rasszista retorikát kívántak űzni, vagy a rasszizmust eltűrőkkel kívántak találkozni, a fehér felsőbbrendűséget hirdetők egyre fogyatkozó maradványaival kellett elvegyülnie, vagy az olyan hasonlóan szélsőséges csoportok között, mint Louis Farrakhan fekete felsőbbrendűség mellett kardoskodó Iszlám Nemzete. Az ilyen csoportosulások messze voltak a politikai középtől és fősodortól, és a politikai konszenzus azon volt, hogy így is maradjon.

Majd századunk első éveiben mindez változásnak indult, divattá vált a rasszt és a származást minden másnál fontosabbnak tartani. Mindenek hatására a fehér emberekre olyan jelzők áradata zúdult, amelyeket egyetlen más társadalmi csoport kapcsán sem lehetne használni. Általában maguk a fehérek vezették a folyamatot, vagy inkább a könyörgést. De a jelenség rendkívül széles körben terjedt el. És ahogy a rossz ötletek esetében lenni szokott, ez is az egyetemekről indult.

Kritikai fajelmélet

A nyíltan rasszista törvények megszűnése és a nyíltan rasszisták befolyásának csökkenése ellenére a rasszok és etnikai csoportok közötti különbségek nagyon lassan csökkentek az Egyesült Államokban. A jelenség megértése érdekében a tudósok a rasszizmus rejtett mechanizmusait kezdték el keresni.

A kritikai fajelmélet (CRT) több évtized során alakult ki egyetemi szemináriumokon, tanulmányokban és publikációkban. Az 1970-es évektől kezdve olyan elméleti szakemberek fogtak bele egy szinte mindent a rasszon és származáson keresztül szemlélő aktivistahálózat létrehozásába az akadémiai szférában, mint bell hooks (a mesterkélt kisbetűs név szándékos), Derrick Bell (a Harvard és a Standford oktatója) és Kimberlé Crenshaw (a UCLA és a Columbia tanára). Bizonyos szempontból érthető volt megszállottságuk, Bell például a szegregáció utolsó éveiben nőtt fel. A CRT alapjait létrehozók a mások által pártolt fokozatos megközelítéssel szemben azt állították, hogy a rassz és a származás a legfontosabb tényező az elitegyetemekhez tartozó egyetemek dolgozóinak felvétele kapcsán, és ez a legfontosabb nézőpont a társadalom egészének megértéséhez. Azaz épp akkor, amikor a kisebbségi csoportokba tartozók helyzete javulni kezdett, és egyre több fekete egyetemi oktató lett, az akadémiai szféra egészét és az akadémiai szféra társadalomról alkotott megértését faji kérdéssé tették, avagy pontosabban újra faji kérdéssé tették.

Természetesen egyértelmű és világos ellenérveket lehetett felhozni ez ellen. A polgárjogi törvényeket már több éve elfogadták és alkalmazták. Egymás után léptek hatályba az újabb antidiszkriminációs törvények. Ám a CRT követői úgy vélték, hogy a rasszok közötti viszonyrendszer terén elért amerikai fejlődés szinte teljes egészében illuzórikus. Bell maga így írt erről 1987-ben: „Az amerikai rasszok között viszonyrendszer terén végbement fejlődés túlnyomórészt nem több délibábnál, amely leplezi azt a tényt, hogy a fehérek tudatosan vagy tudatlanul továbbra is megtesznek mindent dominanciájuk biztosítása és uralmuk fenntartása érdekében.”2 Amikor a Harvard 1986-ban nem adott státuszt a CRT két követőjének, Bell és társai ülősztrájkot szerveztek. A többi forradalmi szektához hasonlóan a CRT követői is tudták, hogyan vetessék észre magukat, és tudták, hogyan változtassák meg az intellektuális széljárást a társadalom nem éppen hősiességéről ismert sarkában.

Minél több helyen láttak a tudósok láthatatlan rasszizmust, annál népszerűbbé váltak.

Természetesen igen kevesen voltak tisztában azok közül, akiket elért ez az ideológia, hogy mi vár rájuk, de akkor is nehezen állhattak volna ellen, ha tudják. A CRT egyik megkülönböztető jele ugyanis az, hogy állításait nem tényekre alapozza, ahogy korábban talán megszokott volt, hanem értelmezésekre és attitűdökre. Mindez jelentős változásokat eredményezett az állítások bizonyításának elvárt módjában. Bár ezt kevéssé reklámozzák, a CRT szabályai nem szorulnak a bizonyíték hagyományos formáira, elvégre, ha lehetséges egy egyén „megélt tapasztalatára” hivatkozni, úgy a „bizonyíték” vagy „adat” óhatatlanul hátrébb sorolódik, ha egyáltalán szerepet kap. Ezt az ugrást azon állítás megfogalmazói tették lehetővé, akik szerint a különböző elnyomások „átmetszik” egymást, és egy időben kell „megoldani” őket. Hirtelenjében olyan tudományos írások születhettek (a leghíresebb ezek közül a Wellesley-n oktató Peggy McIntosh műve volt), amelyek nem tartalmaztak többet állítások listájánál. Mindezt ráadásul se nem bizonyítható, se nem megcáfolható nézőpontból. Pusztán azt mondták.

Akár a saját kollégáik, akár a társadalom egésze ellen fogalmaztak meg állításokat, elegendő volt pusztán visszavonulniuk a saját észlelésük által jelentett bizonyítékhoz. Ha valaki arra hozott bizonyítékot, hogy Amerika kevésbé rasszista országgá vált, egy másik nyugodtan közölhette, hogy tudja, ez nem igaz. Hogy honnan tudja? A saját „megélt tapasztalatából” (mintha lenne bármiféle más tapasztalat). Mindez számos szempontból okos húzás volt, elvégre tény, hogy egyetlen egyén személyes tapasztalatát sem lehetséges teljes mértékben megérteni valaki másnak. De nem is lehet folyamatosan teljes egészében elhinni. Elvégre a teljes társadalmak és társadalmi csoportok kapcsán megfogalmazott állításokhoz nem ártana némi bizonyítékot is csatolni, nemde? A jelek szerint ma már nem. A bizonyítéktól az „én magam”-ig történő váltás a legjobb esetben egyfajta patthelyzetet eredményez: neked ez a nézeted és a valóságod, az enyém pedig ez. A legrosszabb esetben viszont sebezhetővé és elfoglalhatóvá tette az eszmék cseréjét azon rosszhiszemű szereplők számára, akik egyszerűen azt állították, hogy a dolgok épp olyanok, mint amilyennek ők mondják. És pontosan ez történt.

A CRT egyik figyelemre méltó vonása, hogy hirdetői és követői már a kezdetektől fogva kifejezetten egyértelműek voltak azzal kapcsolatban, hogy mit szeretnének, és hogyan kívánnak eljutni oda. A CRT megalkotói, követői és hívei sosem árultak zsákbamacskát. Például azon állítást, miszerint a CRT nem gondolkodói iskola, vagy javaslatok sora, hanem „mozgalom”, saját apostolai is elismerik.

Richard Delgado és Jean Stefancic Critical Race Theory: An Introduction (Bevezetés a kritikai fajelméletbe) című könyvükben „mozgalomként” írják le a CRT-t, amely „a rassz, rasszizmus és hatalom közötti viszonyok tanulmányozásában és annak megváltoztatásában érdekelt aktivisták és tudósok kollektívájából áll. Ez a mozgalom számos olyan kérdéssel foglalkozik, mint a hagyományos polgárjogi mozgalmak és etnológiai tanulmány diskurzusok, ám ezeket olyan tágabb perspektívába helyezi, amely magában foglalja a közgazdaságot, a történelmet, a kontextust, a csoport- és önérdekeket, és még az érzéseket és a tudatalattit is. A fokozatos, lépésről lépésre történő fejlődést támogató tradicionális polgárjogi mozgalommal szemben a kritikai fajelmélet megkérdőjelezi a liberális rendszer alapjait, többek közt az egyenlőség elméletét, a törvényrendszer koncepcióját, a felvilágosodottság racionalizmusát és az alkotmány által szavatolt semlegességet”.

Mindez meglehetősen sok megkérdőjelezendő dolog. A felvilágosodás eszményei, a törvény, a semlegesség, a racionalizmus és a liberális rendszer alapjai. Az még érthető lenne, ha mindezt a CRT ellenzői írták volna, ám valójában hívei vetették papírra.

Ráadásul, ahogy Delgado és Stefancic kérkedik vele, bár a CRT a jogban kezdte a karrierjét „gyorsan túlterjedt azon a diszciplínán” az oktatás összes területére.

„Manapság az oktatás területén dolgozók közül sokan tartják magukat a kritikai fajelmélet teoretikusainak, akik a CRT eredményeit használják fel az iskolai fegyelemmel, hierarchiával, a tananyaggal kapcsolatos ellentmondások és intelligenciatesztek kapcsán felmerülő problémák megértésére. (…) Más tudományos diszciplínákkal szemben a kritikai fajelmélet aktivista dimenzióval is rendelkezik. Nem pusztán társadalmi helyzetünk megértésére törekszik, hanem annak megváltoztatására; nem pusztán azt kívánja megismerni, hogyan szervezi meg magát a társadalom a rassz és a származás jelentette vonalak és hierarchiák mentén, hanem jobbá is kívánja tenni ezt a szerveződést.”3

Mindez szokatlan nyelvezet a tudományos életben, elvégre azzal kérkedik, hogy a tudósok és a tanárok egy bizonyos csoportja valójában „aktivista dimenzióval” rendelkezik. No és mi a helyzet azzal az elismeréssel, hogy a CRT nem pusztán a társadalom megértésére, de annak „megváltoztatására” törekszik? Ez a forradalmi politika retorikája, nem pedig az akadémiai szféráé. Ám a kritikai fajelmélettel foglalkozók pontosan forradalmi aktivistának bizonyultak.

Az ismertetőjegyek már a kezdetektől láthatók voltak. Mindent felülíró megszállottság a rassz és a származás kapcsán, amely a világ és annak összes igaztalansága megértésének elsődleges eszköze. Ama állítás, miszerint a fehér emberek mindegyikében bűnös előítélet, mégpedig rasszizmus tenyészik születésüktől fogva. Az az állítás, miszerint a rasszizmus olyan mélyen beivódott a fehér többséggel rendelkező társadalmakba, hogy az ezekben élő fehér emberek nem is veszik észre, hogy rasszista társadalomban élnek. A bizonyíték igénylése már önmagában rasszizmus. Végezetül pedig annak sulykolása, hogy a nyugati társadalmak egyetlen rasszizmusra adott válasza sem alkalmas annak orvoslására. Eduardo Bonilla-Silva és mások munkáikban amellett kardoskodtak, hogy még a rasszal és származással kapcsolatos „színvakságra” való törekvés is mélységesen rasszista cselekedet.4

Ám mi a rasszizmus eme új és rámenős meghatározás szerint? Mint ahogy újra és újra előadták, nem más, mint „előítélet és hatalom”. Részben Michel Foucault befolyásának köszönhetően ezek a tudósok a hatalom megszállottjaivá váltak,5 ezt tekintették a szabad társadalom központi tényezőjének, amelyet az összes állami intézmény negatív módon használ. Ennek következtében elsődleges céljuk a hatalom kicsavarása lett ezekből a kezekből, és átadása valaki másnak. A hatalom bőrszín alapján történő társítása, avagy megszerzése borzasztóan előnyös volt ezeknek a tudósoknak, még úgy is, hogy gondolkodásuk kifejezetten zavaros maradt a kérdés kapcsán. Például azt állították, hogy a hatalommal nem rendelkezők nem eshetnek a rasszizmus bűnébe, még akkor sem, ha előítéletesek. A CRT követői által ellentmondást nem tűrően felállított hatalmi struktúrában pedig axióma volt, hogy csak a fehér emberek bírnak hatalommal, azaz csak a fehérek lehetnek rasszisták. A fekete emberek vagy nem lehettek azok, vagy ha mégis azzá váltak, akkor csak azért lehetett, mert „internalizálták a fehérséget”.

Természetesen miközben ez a folyamat végigsöpört az amerikai egyetemeken, az ország legtöbb lakója áldott tudatlanságban élt. És bár kétségkívül lehetséges alulbecsülni egy csoport aktivista tudós tevékenységének hatását, ugyanilyen könnyen túl is becsülhetjük. A legtöbb amerikai életét nem kellett volna befolyásolnia Crenshaw, Bell és társaik munkásságának. Ám egyre több minden szivárgott át mindebből a szórakoztatóiparba, a korábban marginálisnak tekinthető attitűdök a fősodor részeivé váltak. A nemrég még egyenesen ezoterikusnak minősített állítások önálló életre keltek.

2001-ben az ismert vélemény/dokumentumfilm-készítő, Michael Moore megjelentette az óriási sikernek bizonyuló Hülye fehér ember című könyvét. A mű egyik fejezete az „Öld a fehéreket!” címet viselte. Ebben Moore hosszan sorolta a fehér emberek bűneit, amelyek többek közt kiterjedtek a pestisre, a háborúkra, az ártó vegyszerekre, a belső égésű motorra, a holokausztra, a rabszolgaságra, az őslakos amerikaiak kiirtására és a vállalati leépítésekre. Ahogy megfogalmazta: „Nevezz meg bármilyen gondot, betegséget, emberi szenvedést vagy milliókat sújtó mélységes nyomorúságot, és fogadok tíz dolcsiba, gyorsabban kitalálom, hogy fehér arc tartozik hozzá, mint ahogy te felsorolnád az 'N Sync együttes tagjainak nevét.”6

Lehetséges, hogy Moore sosem hallott a Ruandát, Sierra Leonét vagy Mianmart sújtó problémákról, csak hogy néhány országot említsünk. Könyve és az ahhoz kapcsolódó könyvturné beszédei és dokumentumfilmjei révén Moore azzal az állításával gazdagodott meg és tett szert hírnévre, hogy a fehér emberek – avagy „fehérkék”, ahogy ő nevezi őket – felelősek minden rosszért. Mindenki más pusztán áldozat.

Természetesen sokaknak nem volt ínyére ez a beszédmód. Ők felismerték a Thomas Sowell 2012-es megjegyzésében rejlő igazságot, miszerint ha a rasszizmus nem is halott Amerikában, kétségkívül „lélegeztetőgépen van”. Tudták, hogy a társadalmuk egészére zúdított állítások hamisak, igazságtalanok, és még ennél is rosszabbak. Ám nem vették figyelembe Sowell ezt követő megjegyzését, miszerint a rasszizmust napjainkban „a politikusok, faji szélhámosok, és azok az emberek tartják életben, akiket az önt el a felsőbbrendűség érzésével, ha rasszistának bélyegezhetnek másokat”.7

Épp az ilyen figurák lehelnek napjainkban új életet a rasszizmusba, és mindezt két húzással érték el. Először bejelentették a szabályok megváltozását, majd magukat nevezték ki döntőbírónak. Ennek révén pedig az összes olyan útvonalat azonosították és megszüntették, amelyek révén egy normális egyén elkerülhette volna a rasszizmussal való megbélyegzést. Amennyiben valaki képtelen észlelni a rasszizmust, az csak azért lehet, mert nem lát ki a saját rasszizmusából.

2018-ban egy Robin DiAngelo nevű ismeretlen társadalomtudós – aki történetesen fehér – publikálta összegyűjtött írásait egy White Fragility (Fehér törékenység) című könyvben. Fő állítása az volt, hogy a fehér emberek nem pusztán rasszisták, hanem azok a fehérek, akiknek nincs ínyükre, hogy rasszistáknak nevezik őket, vagy tiltakoztak a rasszistának minősítés ellen, pusztán újabb bizonyítékot szolgáltattak rasszizmusukra. Ez a logikai csapda a középkori boszorkányvadászok kedvence volt: ha a nő megfullad, akkor ártatlan; ha fennmarad a víz felszínén, akkor boszorkány, és el kell égetni. DiAngelo logikája szerint a rasszizmusát tagadó személy rasszista, ahogy az is, aki elismeri rasszista mivoltát. Azaz a lehető legjobb dolog, amit tehetünk, ha elismerjük rasszista mivoltunkat, és nem raboljuk tovább az időt.

Mindez tökéletesen helyénvaló volt a könyv előszavát író Michael Eric Dyson számára, aki kijelentette, hogy „Robin DiAngelo az új faji seriff (racial sheriff) a városban”. Így folytatta: „Új törvényt és rendet hoz a rasszal és származással kapcsolatos viszonyokba.”8 Ez az új törvény és rend pedig a bűnösök megnevezését jelentette. A rasszizmust „Amerika eredendő bűneként” jellemző Dyson így érvelt: „Nem nevezhetjük meg a demokrácia, igazság és egyenlőség nemeziseit, ha nem nevezzük meg, hogy milyen identitás kapcsolódik hozzájuk. Történelmünk túlnyomó részében heteró fehér férfiak voltak a résztvevői és kitalálói annak a tanúvédelmi programnak, amely megvédte személyazonosságukat és feloldozta őket bűneik alól, miközben a múlt bűneitől és szégyeneitől szabad jövőt ígért nekik.”9

A DiAngelo keszekusza munkáját „gyönyörűnek” jellemző Dyson mindehhez hozzátette, hogy a könyv „felhívás a fehéreknek a világ minden táján, hogy annak lássák fehérségüket, ami, és ragadják meg a lehetőséget a dolgok jobbá tételére. Robin DiAngelo kirúgja alóluk a mankókat, és elvárja, hogy a fehérek végre felnőjenek, szembenézzenek az általuk teremtett világgal, és segítsék újraformálni azok számára, akik nem rendelkeznek az ő védelmükkel és privilégiumaikkal”.10

Érdemes megállnunk egy pillanatra ezen állítások nyomán. Könnyen túllendülhetünk azon az állításon, miszerint az összes fehér ember éretlen, miután ennek kísérőjeként érkezik az, miszerint mindegyikük rasszista bűnöző. Ám ezen állítások egyike sem túlságosan vad a könyv belsejében megfogalmazottak fényében. DiAngelo így indít: „Az Egyesült Államok alapító eszméje szerint minden ember egyenlőként teremtetett. Ám az ország története az őslakosok elleni népirtás kísérletével és földjeik elrablásával kezdődött. Az amerikai vagyon az elrabolt és rabszolgasorba vetett afrikaiak és leszármazottaik munkájának terméke.”11 Ezután Dysonhoz hasonlóan ő is mindent felsorol, amit állítólag a fehér emberek gondolnak, hisznek és művelnek, hogy végül levonja a következtetést: „A feketeellenesség fehér identitásunk alapja.”12 Amennyiben tisztában volt vele, hogy az általa művelt dolog bizonyos mértékig káros, úgy nem zavartatta magát, sőt, büszkén vállalta: „Megszegem az individualizmus kardinális szabályát: általánosítok (a kiemelés az eredeti szövegből származik).”13

Egészen eddig az emberek általánosítása alantas taktikának minősült. Azt mondani, hogy „minden kínai így gondolja”, illetve hogy „az összes fekete így viselkedik” otromba és szűk látókörű dolognak számított. Ám Robin DiAngelo örömmel vetette magát ennek komiszságába, és meg is úszta, elvégre fehér emberekkel szemben követte el.

Ehhez hasonlóan egészen a közelmúltig finoman fogalmazva is nagyon otromba dolognak számított embereket elítélni olyan jellemzők miatt, amelyek felett semmi ellenőrzésük sem volt, és kijelenteni, hogy ezek a jellemzők teljes egészében károsak. DiAngelo örömmel hágta át ezt is. „Számos pozitív megközelítése létezik az antirasszista tevékenységeknek – fogalmazott. – Az egyik ezek közül a pozitív fehér identitás kialakítására tett kísérlet. (…) Ám a pozitív fehér identitás lehetetlen cél. A fehér identitás inherensen rasszista; a fehér emberek nem léteznek a fehér felsőbbrendűség rendszerén kívül.” Ám eközben azt is állítja, hogy a fehér emberek nem hagyhatnak fel azzal, hogy fehérként tekintsenek magukra, mivel ez a rasszizmus tagadása és „színvak rasszizmus” elkövetése lenne. Mi a pozitív üzenete olvasói számára? Próbáljanak meg „kevésbé fehérek lenni”, javasolja, az egyértelműség kedvéért hozzátéve, hogy „a kevésbé fehér lét a kevésbé faji elnyomó lét”.14

Hiába voltak a fehér amerikaiak identitásuktól elválaszthatatlanul rasszisták, és egyben törékenyek eme tény miatt, ez nem gátolta meg őket, hogy megvásárolják DiAngelo általánosításoktól hemzsegő könyvét. Ami azt illeti, óriási számban vásárolták meg, több mint 750 ezer példány kelt el belőle. Talán épp ez az elismerés és kereskedelmi siker bátorította fel DiAngelót arra, hogy még szélsőségesebb állításokat fogalmazzon meg az ezt követő interjúkban. Az Amanpour & Company című beszélgetőműsor egyik 2018-as adásában például azt állította, hogy a fehérek „izgatónak” találják a rasszizmust, és élveznek „belemerülni”. Az interjút készítő Michel Martin (aki történetesen fekete) megpróbálta alátámasztatni vele állításait.

– Miért tesz ilyen kijelentéseket? – kérdezte. – Elvégre ön tudós. Milyen adatokkal tudja alátámasztani ezt? Mi mondatja ezt önnel?

DiAngelo talán tudós, talán nem, de semmiféle bizonyítékkal nem támasztotta alá kijelentését. Ehelyett szimplán egy másik (ehhez nem kapcsolódó) állítást tett: „A fehér kollektívában van egyfajta káröröm, amikor fekete testek büntetésének tanúi.”15

Ezt az interjút két évvel eredeti elhangzása után újra leadták, mivel akkor minden megváltozott. Ekkor ölte meg George Floydot Derek Chauvin rendőrjárőr, és a haláláról készült felvétel az egész világot bejárta. Világszerte tüntetések robbantak ki, és DiAngelo könyve jelentőset profitált az antirasszizmus iránti érdeklődés hirtelen növekedéséből. Floyd halála után a White Fragility egy hónap alatt félmillió példányban kelt el.

Fontos már ezen a ponton számot vetni ezzel a momentummal. Sokak számára George Floyd megölése nem pusztán valami, ami Amerikában történt, hanem valami Amerikára jellemző dolog. Ebből a nézőpontból az aznap történtek nem egy rossz útra tévedt rendőr tettei voltak, akit ezután letartóztattak, perbe fogtak, elítéltek és börtönbe zártak, hanem a függöny elhúzásának pillanata, amikor fény derült az összes fehér amerikai szívében ott rejlő szörnyűségre. Az amerikaiakat eme értelmezés felé terelte DiAngelo, a kritikai fajelmélet teoretikusai és mások, különösképpen a főiskolás, egyetemista korosztályt. A felmérések szerint a különböző rasszok és etnikai csoportok közötti viszonyra Barack Obama 2009-es beiktatásakor tekintettek legpozitívabban az amerikaiak, ekkor a CBS/New York Times felmérése szerint az ország lakóinak 66 százaléka vélte úgy, hogy a faji viszonyok alapvetően jók.16 A felméréseket nyomon követő Associated Press vette észre, hogy a rasszal kapcsolatos vélemények 2014 környékén „kezdtek rosszra fordulni”.17 Az egyik értelmezés szerint Amerika rasszistább országgá vált első fekete elnöke alatt. Egy másik szerint a bizonyos incidensekre irányuló – akár indokolt, akár indokolatlan – médiafigyelem járult hozzá Amerika saját magáról való nézete megváltozásához.

Mindezt még rosszabbá tette, hogy a kritikai fajelméleten felnevelt új generáció meg volt győződve arról, hogy a különböző rasszok és etnikai csoportok közötti viszonyok sokkal rosszabbak országukban, mint bármikor korábban. Az amerikai felsőoktatási szférában dolgozók új koncepciók és terminológiák sorát dolgozták ki és terjesztették el ennek segítésére. Éppúgy, ahogyan az interszekcionalista küzdőtéren harcoló kollégáik amellett kardoskodtak, hogy mindenki egy „cisz-heteronormatív patriarchátus”-ban él, a CRT professzorai és oktatói faji töltettel átitatott kifejezések sorát juttatták a tudományos nyelvezetbe, ahonnan átkerült az országos nyelvezetbe. Többek közt amellett érveltek, hogy Amerika nem pusztán fehérek által dominált társadalom, és nem csupán fehér többségű lakossággal rendelkezik, hanem „fehér felsőbbrendűségi társadalom”. Azt állították, hogy minden egyes fehér ember hasznot húz ebből a fehér felsőbbrendűségi uralomból. Azt állították, hogy a rasszizmusukkal szembesített fehérek szándékosan változtattak témát, vagy próbálták beállítani magukat az áldozatként. Azt állították, hogy létezik egy „fehér könnyek” nevű specifikus jelenség (ezen belül egy „fehér női könnyek” nevű alkategória).

Állításuk szerint a fehérség ráadásul ragályos volt, elvégre hogyan máshogyan vethettek volna számot azzal a ténnyel, hogy számos fekete ember nem értett egyet teljes egészében az új faji teoretikusokkal, és nem mindenki értett egyet azzal, hogy az új ideákat rátukmálják mindenkire? Az egyik válaszuk ama állítás volt, miszerint azok a feketék, akik nem értettek egyet azzal, hogy Amerika eredendően rasszista társadalom lenne, a „fehérséget” játszották el, vagy magukba szívták, mintha valami szörnyű betegségről lett volna szó.18 A 2020-as elnökválasztás után a Washington Post beavatta olvasóit a „többrasszú fehérség” koncepciójába annak magyarázatára, hogy az etnikai kisebbségek hogyan szavazhattak a republikánus jelöltre.19 Eme rendszerben, ahol lehetséges fekete-fehér embereket kapni, de nem fehér-feketéket, egyértelművé válik, hogy a „fekete” és a „fehér” pusztán a „jó” és a „rossz” szinonimái.

Az elmélet hívei azt állították, hogy a rasszon és a származáson alapuló identitás nem pusztán az egyik lehetséges nézőpontja a társadalom vizsgálatának; amellett kardoskodtak, hogy ez a legfontosabb, sőt, az egyetlen nézőpont. És a ma Amerikában és a Nyugat egészében dúló düh és méreg ennek a specifikus problémának köszönhető: az embereknek társadalmuk olyan változatát prezentálták, amely a legjobb esetben is túlzó, a legrosszabb esetben pedig teljes egészében hamis. Vegyük csak az egyik, talán a leghíresebb „rasszista” esetet az elmúlt évekből, azt, amely széthordta a kritikai fajelméletet az egész nyugati világban: George Floyd meggyilkolását 2020 májusában Minneapolisban.

A borzasztó esemény utáni napokban, hetekben és hónapokban szinte egyetlen szervezet és egyén sem akadt, aki nem egyetlen nézőpontból tekintett volna a letaglózó felvételre: egy fehér rendőr fekete embert gyilkol meg, és rasszista gyilkosságról van szó. Ám miután ez a magyarázat nem volt elegendő, az értelmezést kiterjesztették. Nem pusztán egyedi rasszista gyilkosságról volt szó, hanem egy olyanról, amely elénk tárta az amerikai rendőri rasszizmust. Innen is tovább lett terjesztve. Mint megtudtuk, a rendőri rasszizmus csak az egyik aspektusa a szélesebb társadalmi rasszizmusnak. Innen pedig az is kiderült, hogy nem pusztán Amerika, de az összes fehérek által dominált (egyben az összes, ahol egyáltalán fehér emberek vannak) társadalom lelepleződött. Az egész világon népszerűsített értelmezés szerint a George Floyddal történt eset rutinszerű igazságtalanság volt. Azt állította, hogy a fekete életeket büntetlenül lehet kioltani a modern Amerikában, mégpedig azért, mert Amerika és az egész Nyugat intézményesen rasszista, fehér felsőbbrendűségen alapuló társadalom, amely többé nem úszhatja meg bigottságát.

A történtek közmegértése teljes egészében elszakadt a valóságtól. Amikor például az amerikai polgárokat arról kérdezték, hogy szerintük hány fegyvertelen fekete amerikait lőttek le rendőrök, a számok több nagyságrenddel eltértek a valódi számoktól.

A magukat „rendkívül liberálisnak” tekintő válaszadók 22 százaléka szerint a rendőrség évente legalább tízezer fegyvertelen feketét lő le. A magukat liberálisnak vallók közül 40 százalék vélte úgy, hogy a szám valahol ezer és tízezer között lehet. A valódi szám 10 körül volt.20

Népességarányosan valamivel több fegyvertelen fekete amerikait lőtt le a rendőrség, mint fegyvertelen fehéret. Ám ahogy a Washington Post által összeállított adatbázis kimutatta, a George Floyd meggyilkolása előtti évek során több rendőrt gyilkoltak meg fekete amerikaiak, mint ahány fegyvertelen fekete amerikait a rendőrök.21

Mindebből szinte semmi sem jutott el a közvéleményig. Ám a felmérések arra engedtek következtetni, hogy a rendőri gyilkosságokról szóló beszámolók megnövekedett száma azzal a szándékolatlan hatással járt, hogy az amerikaiak sokkal rosszabbnak képzelték a fegyvertelen feketék és a rendőrök közötti halálos interakciók problémáját a valóságosnál. Bármi is a valóság Amerikában a rasszal és a kisebbségi etnikai csoportok helyzetével kapcsolatban, a megosztó aktivisták csoportja előre elkészített teóriákkal, frázisokkal, állításokkal és a rejtett rasszizmus eltörlését célzó követelésekkel várta ugrásra készen ezt a pillanatot. És kétségkívül szorgalmasak voltak.

Ezért kezdtek el sportcsapatok „letérdelni” világszerte. Elhitették velük, hogy ezt kell tenniük annak demonstrálására, hogy nem rasszisták, elhitették velük, hogy a fekete emberekkel szabadon végezhetnek a rendőrök, és ezt nem szabad hagyni. Ezért térdeltek le Nyugat-szerte a politikusok, és tartottak a rasszizmust elítélő beszédeket. Ezért húzott magára Nancy Pelosi, Chuck Schumer és a Demokrata párt vezetése tradicionális afrikai kente sálat, és térdelt 8 perc 46 másodpercig, mielőtt segítőik felsegítették őket. Ezért került hirtelenjében az „oktasd magad!” felhívás a köznyelvbe, ha valaki történetesen fehér. Ezért kezdték a cégvezetők és többek közt a National Geographic főszerkesztője a nevük alá írni, hogy „Faji kártya: fehér, privilegizált, még sokat kell tanulnia”.22

Ez volt az a pillanat, amikor a rasszizmussal kapcsolatos hallgatást erőszaknak ítélték. Az a pillanat, amikor a valódi erőszakot legitim politikai nyelvként mentették fel. A pillanat, amikor egy tudós vidáman kijelenthette, hogy „egészében véve a fekete Amerika állapota valószínűleg rosszabb, mint fél évszázaddal ezelőtt”.23 Ebben a pillanatban, pár nappal George Floyd halála után, árasztották el a társadalom egészét az akadémiai szféra peremvidékein kikeltett fogalmak, mint például a „fehér privilégium”.

Így aztán érdemes rámutatnunk egy minden bizonnyal népszerűtlen, de ettől függetlenül kritikus fontosságú tényre eme eredettörténettel kapcsolatban, mégpedig arra, hogy még mindig nincs arra vonatkozó bizonyíték, miszerint George Floyd megölése rasszista bűncselekmény lett volna. Derek Chauvin tárgyalásán egyetlen bizonyítékot sem mutattak be arra vonatkozóan, hogy rasszista gyilkosság történt volna. Amennyiben lett volna ilyenféle bizonyíték – miszerint Chauvin mély ellenszenvet táplált volna a fekete amerikaiakkal szemben, és azon a reggelen azzal a céllal indult útjára, hogy megöljön egy fekete embert – úgy a vád nem mutatta be a tárgyalás során. Ami azt illeti, arra utaló bizonyíték akad, hogy a gyilkosságban semmiféle rasszista elem nem játszott szerepet. Hogy honnan vesszük ezt? Egyrészt onnan, hogy négy évvel Floyd halála előtt, 2016. augusztus 10-én egy másik ember halt hasonlóan borzalmas halált.

A 32 éves Tony Timpát Dallasban ölték meg, miközben öt rendőr fogta le. Ő maga hívta fel a rendőrségi segélyhívó számot azzal, hogy fél, és segítségre van szüksége. A diszpécserrel azt közölte, hogy depresszióban és skizofréniában szenved, és nem vette be a gyógyszerét. A jelentések szerint már jó ideje nem szedte be a felírt gyógyszereit, de Floydhoz hasonlóan használt másfajta drogokat. Tony Timpa elfogását és halálát Floydéhoz hasonlóan megörökítette egy kamera – ezúttal rendőrségi testkamera. Floydhoz hasonlóan Timpa is fegyvertelen volt, és Floydhoz hasonlóan az ő halála is brutális, elnyújtott szenvedés volt. Floyd esetéhez hasonlóan a Timpát lefogó rendőrök is alig tűnhettek volna ennél érzéketlenebbnek, nemtörődömebbnek és hatalomtól megrészegültebbnek, miközben egy ember életével játszottak. Éppúgy, ahogy George Floyd azt kiabálta, hogy nem kap levegőt, Tony Timpa folyamatos sikoltozását hallhatjuk: „Megölnek, megölnek!” Több mint harminc alkalommal könyörgött segítségért. Ugyanabban a szorító pozícióban tartották, mint Floydot, ám ő több mint tizenhárom percet töltött így, mielőtt elájult volna. A rendőrök nevetgéltek és tréfálkodtak az eszméletlen férfi felett. A mentők megérkezésük után négy percet vártak az újjáélesztés megkezdésével. Miközben az élet utolsó szikrái is elhagyták, az őt korábban lefogó rendőrök azzal viccelődtek, hogy hallják a horkolását.

Eddig tartanak a hasonlóságok, ám ennél is érdekesebbek a két ügy közötti különbségek. George Floyd esetében azonban előkerült a gyilkosságról készült felvétel, míg itt a Dallas Morning három éven keresztül vívott jogi csatát a tények napvilágra kerüléséért. A Timpa haláláról szóló rendőri jelentések jelentős ellentmondásokat tartalmaztak, és ezeken rontott a történteket rögzítő felvétel előkerülése. Az egyik dallasi rendőrségi jelentés szerint Timpa ellenállt a rendőröknek. A felvétel megcáfolta ezt: a privát biztonsági őrök már megbilincselték és lefogták a rendőrök kiérkezésének idejére. Az őt lefogó rendőrök közül legalább az egyik fekete volt. Ám akad még egy fontos különbség a két ügy között. Alig egy évvel George Floyd halála után Derek Chauvin bíróság elé került, és minden egyes vádpontban elítélték. Ezzel szemben egy szövetségi bíróság négy évvel Timpa halála után megszüntette a halálát okozó öt rendőrrel szembeni eljárást. A vélelmezett vád szerint túlzott erőt alkalmaztak. Egyiküket sem ítélték el; négyen a mai napig szolgálnak, egyikük nyugdíjba ment.